Přeložila Michaela Melišíková

THE GRANVILLE AFFAIR

Copyright © Una-Mary Parker 2005

All rights reserved.

Translation © Michaela Melišíková, 2025

ISBN 978-80-249-5488-2

Obsah

- Část první

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Část druhá

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Část třetí

- Kapitola 6

- Kapitola 7

Část první

Stíny osudu

1939–1940

Kapitola 1

Henry Granville seděl v ten vlahý zářijový den u svého stolu a bezvýrazně zíral na krásné zahrady panství Hartley Hall. Před dvěma hodinami stihla celou zemi velká rána, jež byla předpovídána již řadu let, ale přesto nyní, po oficiálním oznámení ministerského předsedy, že je Británie ve válce s Německem, působila s až drtivou intenzitou.

Ian Cavendish, odedávna Henryho nejlepší přítel, který pracoval na ministerstvu zahraničí, mu už od roku 1935 říkal, že válka je nevyhnutelná.

„Pokud Hitler uskuteční své plány na napadení Polska, budeme nuceni vyhlásit Německu válku,“ tvrdil Ian. „A Francie nás podpoří, na to se spolehni. Pokud ne, pak nemá nikdo z nás naději.“

Henry si zhluboka povzdechl a dál pozoroval zlatavé stromy raného podzimu. Jeho přítel měl pravdu. Navzdory dvěma varováním z Británie vtrhl Wehrmacht před dvěma dny do Polska. Třetí říše byla nyní připravena obsadit zbytek Evropy.

„Dobrý bože,“ zamumlal si Henry pro sebe. „Sotva jsme se vzpamatovali z velké války. Kolik mladých mužů bude zabito tentokrát?“

Henry před několika týdny přivezl Lizu a jejich dcery do Hartley, jelikož Ian předvídal, že Londýn bude během čtyřiadvaceti hodin srovnán se zemí. S nimi se přesunul i majordomus Parsons a ostatní služebnictvo, kterému se s krajní diplomacií na všech stranách dařilo pracovat a žít po boku personálu Henryho matky, byť ve stísněných podmínkách. Ne že by takto museli fungovat ještě dlouho. S výjimkou paní Fowlerové, postarší kuchařky, budou všichni povoláni na frontu a on s manželkou si budou muset v budoucnu „vystačit“ sami.

V tu chvíli vstoupil do knihovny Parsons. „Přišel vám telegram, pane.“

Henry sebral hnědou obálku ze stříbrného podnosu s nejhoršími obavami. Jeho třetí dcera Louisa, jíž bylo teprve čtrnáct let, trávila dovolenou v Bretani s jeho sestrou a se svou sestřenicí. Kéž by tam bývaly neodjely. Tehdy to říkal, ovšem sestra Candida ho ujišťovala, že budou v naprostém pořádku. „Kdyby se vyskytly nějaké potíže, můžeme se vrátit domů trajektem,“ prohlásila nenuceně.

Teď nedokázal ani pomyslet na to, co by se stalo s Louisou, kdyby ve Francii uvízla. V jeho rozjitřené mysli se objevily obrazy zajateckých táborů.

Zatímco Henry s třesoucíma se rukama zběžně pročítal zprávu, s výkřikem, znějícím jako vzlyk, se sesunul zpět do křesla.

„Díkybohu! Dorazili do Southamptonu. Louisa je v bezpečí.“

„Ano, pane. Zřejmě na poslední chvíli, pane,“ odvážil se Parsons suše konstatovat.

Henry vyskočil a vyrazil do haly. „Louisa je v bezpečí. Lizo!“ křičel nahoru po schodech. „Matko! Všechny jsou v pořádku zpátky!“

Po celém domě se dveře rozlétaly dokořán. Jeho matka, lady Anne, vyšla celá pobledlá ze svého soukromého obývacího pokoje. Jeho nejmladší dcery Amanda a Charlotta přiběhly ze zahrady a vřískaly nadšením.

„Díkybohu,“ vykřikla Liza a spěchala po schodech z ložnice. V očích ji pálily slzy úlevy. Objala manžela kolem krku, zatímco lady Anne tiše přihlížela a šeptala: „Naše modlitby byly vyslyšeny.“

Vtom do haly vpadlo zelenými plstěnými dveřmi služebnictvo, zadýchané vzrušením, následované chůvou a vychovatelkou Ruby.

„Ta bude mít co vyprávět,“ zvolala Ruby. „Zajímalo by mě, jestli viděla nějaké německé vojáky.“

„Kdy tu budou?“ zajímalo lady Anne.

Henry si tentokrát přečetl telegram pozorněji. „Candida vzkazuje: BEZPEČNÝ PŘÍJEZD DO SOUTHAMPTONU. VŠICHNI V POŘÁDKU. NA CESTĚ PŘÍMO DOMŮ. ZÍTRA LOUISU PŘIVEZU. CANDIDA.“

„Proč nejedou rovnou sem?“ zeptala se rozčileně Liza. Měla za sebou bezesné noci plné obav o dceru, které se snoubily s pocity viny za to, že jí vůbec povolila odjet.

„Candida bydlí jen šestnáct kilometrů od Southamptonu. Je jasné, že nejdřív půjdou k ní domů,“ konstatoval Henry.

„Můžeme jí dnes večer zavolat a zjistit, jak se jim daří, že?“ navrhla lady Anne.

„Samozřejmě, matko.“ Na okamžik se mu samou úlevou zatočila hlava. Válka neválka, alespoň Louisa byla v bezpečí. „Odložím návrat do Londýna na pondělní ráno. Chci zjistit, proč se proboha nevrátily domů dřív. Nejraději bych Candidu zabil za to, že nás všechny vystavila takovému utrpení posledních dnů.“ Náhle pocítil velikou zlost. Vždyť Candidě říkal, aby v takovou dobu nejezdila do zahraničí. Bylo to holé šílenství a on si vyčítal, že Louise cestu dovolil, ačkoliv přístavní město Saint-Malo leží jen kousek za Lamanšským průlivem a trajektem se tam dalo dostat za pár hodin.

„Tomu říkám zatracené sobectví,“ dodal a odpochodoval zpět do knihovny.

V sále zavládlo tíživé ticho a pocit jakéhosi neuspokojení. Nikdo nevěděl, co má dělat dál.

„Mám pokračovat v přípravě čaje, dámy?“ otázal se Parsons lady Anne a Lizy svým obvyklým formálním způsobem.

„Ano, Parsonsi,“ odpověděla lady Anne a vesele se zasmála. „Na zimní zahradu je příliš chladno, nemyslíte, má drahá?“ Obrátila se na Lizu, která automaticky přikývla, zvyklá, že v Hartley Hall rozhoduje její tchyně.

„Ano,“ souhlasila Liza zdvořile. „Myslím, že bychom mohli čaj podávat v hlavním salónku, Parsonsi.“

Občas bylo pro majordoma docela složité zajistit, aby byly obě paní domu spokojené. Vyžadovalo to jisté specifické dovednosti, uvažoval, zatímco pečlivě prostíral šálky a podšálky značky Minton a pokládal je na stříbrný podnos spolu s georgiánskou stříbrnou konvičkou.

Hartley Hall ve skutečnosti patřila Henrymu a Lize, ale protože sem lady Anne přijela jako mladá nevěsta a odjakživa bylo sídlo jejím domovem, Henry trval na tom, aby tu zůstala a spravovala panství za ně, neboť oni přes týden žili v Londýně. Liza stejně venkov nenáviděla, takže se to po smrti Henryho otce jevilo jako ideální řešení.

Nicméně teď, uvažoval Parsons sklíčeně, tu budou muset setrvat po celou dobu války. Tchyně a snacha, zavřené spolu se třemi nejmladšími z pěti sester, zatímco pán domu, jakožto předseda Hammertonovy banky, trávil čas od pondělí do pátku v Londýně.

Parsons si jemně odfrkl a ze sametového pouzdra vyjmul několik stříbrných lžiček. Jak dlouho bude trvat, než si všichni polezou na nervy?

˷

V Londýně se Juliet pořádně protáhla, bledé končetiny se jí na posteli leskly, zatímco denní světlo pronikalo skrz záclony malého domku Daniela Lawrence v Chelsea.

Noc byla horká a vlhká a ona s Danielem odhazovali povlečení na podlahu, když se milovali, jako by se jeden druhého nikdy nemohli nabažit.

Daniel ležel vedle ní a podřimoval. Měl mnohem snědší pleť než ona a hlavou právě spočíval na polštáři.

Juliet si nikdy předtím neuvědomila, jak moc ho miluje.

Den předtím se chtěla vrátit ke svému manželovi do Skotska, jenže když ji Daniel přemlouval, aby zůstala až do nedělního večera, zkrátka neodolala.

„Co budeme dělat, když zůstanu?“ zeptala se škádlivě.

Jeho hladové oči hltaly každý centimetr jejího nádherného obličeje. „Mám ti to hláskovat?“ zašeptal. „Víš co? Každým dnem jsi krásnější.“

„To proto, že mě činíš šťastnou.“

Nedávno si nechala ostříhat vlasy, které jí v blonďatých vlnách splývaly na ramena a při předklonu jí svůdně padaly přes jednu stranu obličeje. Každým dnem vypadala víc a víc jako hollywoodská filmová hvězda a méně jako Juliet Granvillová, druhorozená dcera Henryho Granvilla, bývalá debutantka s pochybnou pověstí a nyní choť skotského vévody.

Uvelebena se svým milencem v ložnici jeho malého domku vyčkávala, až se probudí, aby se znovu mohli pomilovat. On byl plný čerstvé touhy a ona rovněž, toužili jeden po druhém tak moc, že byly chvíle, kdy si Juliet myslela, že jí přestane bít srdce a ona zemře extází, zatímco ležela v jeho náručí a cítila, jak se uvnitř ní pohybuje.

Vtom jejich poklidné nedělní ráno přerušil pronikavý kvílivý zvuk, který se stále stupňoval.

Daniel se vmžiku zvedl z postele. „Rychle!“

Chytil ji za zápěstí.

„Co se děje?“ Nahá, jen s tenkou modrou saténovou přikrývkou, kterou si omotala kolem těla, za ním seběhla po schodech do přízemí. Pronikavý zvuk nadpozemského kvílení kolísal s ohlušující intenzitou.

„Letecký poplach,“ snažil se Daniel překřičet sirény, zatímco ji vedl dolů do sklepa.

Srdce se jí sevřelo strachem. „Budou nás bombardovat?“

Daniel ji bez odpovědi strčil do místnosti bez oken, rozsvítil hlavní světlo, a když vstoupil do místnosti i on, zavřel za sebou bezpečnostní dveře. Starý vinný sklep s nízkým stropem měl bělené cihlové stěny a byl zařízen postelí s hromadou přikrývek. Na karetním stolku stála petrolejová lampa spolu se svíčkami, zápalkami, láhví brandy a rozhlasovým přijímačem.

„Kdy jsi tohle všechno stihl zařídit?“ Juliet se rozhlížela kolem sebe a pak klesla na postel.

„Jakmile jsem dům koupil.“ Daniel pohlédl na hodinky. „Pojďme zjistit, co se děje.“ Zapnul rádio.

„… s lítostí oznamuji, že jsme nyní ve válce s Německem,“ pronesl premiér třesoucím se hlasem.

„Prokristapána!“ Juliet se posadila, oči údivem vytřeštěné. „Kdy k tomu došlo?“

„Čekal jsem to.“

„Věděla jsem, že bude válka, ale ne tak brzy.“

Daniel, hluboce zamyšlený, neodpověděl. Podal jí jeden ze svých svetrů a řekl: „Miláčku, obleč si to, nebo se nastydneš.“

Svetr jí sahal téměř ke kolenům. Schoulila se na posteli jako dítě a vzhlédla ke klenutému stropu, skoro jako by čekala, že se na ně zřítí.

„Tak je to tady,“ konstatovala zděšeně. „Jsme napadeni? Co se teď bude dít, Danieli?“

„Bude to zatraceně děsivé. Dotkne se to všech, i žen a dětí, stejně jako ozbrojených sil. Až to bombardování opravdu vypukne…“ Sáhl po brandy a nalil jim dva panáky jantarové tekutiny.

Mlčky se napili. Juliet se k němu otočila a zadívala se mu hluboko do očí. „Jestli mě mají zabít, chci zemřít s tebou. Nesnesla bych, kdybys…“ Odmlčela se, neschopná pokračovat.

Daniel se na ni překvapeně, jako by se probral z hlubokého snění, ohlédl. „Ach, můj miláčku, moje lásko.“ Objal ji kolem ramen, přitáhl si ji k sobě, vylezl na postel a přikryl ji svým tělem. „Miluju tě, Juliet… Nikdy na to nezapomeň.“

Odhodlaně mu hleděla do tváře. „Chci tě… Chci tě, tak moc… Chci tě hned…“

Strach ze smrti v ní náhle vyvolal pocit nenasytnosti, zoufalé touhy být mu nablízku, touhy nechat se jím oplodnit, uzamknout se ve vášni, jako by jim zbývaly pouhé minuty života.

Rychle do ní vnikl a vlil do ní svůj život a svou lásku, neschopen ukojit svou touhu po ní.

V tu chvíli zazněla siréna hlásící konec poplachu.

Juliet se pak nemohla přestat smát. „Vyvrcholení a zklamání ve stejnou chvíli,“ hihňala se.

„Možná to byl falešný poplach, ale měla by ses okamžitě vrátit do Skotska,“ mínil Daniel.

„Ale ne! To pomyšlení nesnesu. Zvlášť teď. Chci ti být nablízku, Danieli.“

„Jenže já budu bůhvíkde,“ odpověděl ustaraně. „Chci se ujistit, že ti nehrozí žádné nebezpečí. Na tom tvém opevněném hradě na Vysočině budeš v bezpečí před bombami i před invazí.“

Juliet se zamračila, věděla, že to, co říká, dává smysl, nicméně nechtěla strávit třeba měsíce bez něj. Zvlášť nechtěla trčet na hradě Glenmally s Cameronem a jeho matkou, tou starou čarodějnicí.

„Danieli, co budeš dělat?“ Nikdy se nebavili o jeho rodině, o jeho domově na jižním pobřeží, dokonce ani o tom, čím se živí, tak moc byli jeden druhým pohlceni během těch krátkých hodin, kdy byli spolu.

„Musím se vrátit domů do Kentu,“ pronesl rozpačitě. „Tam se vylodí Němci a já musím dostat svou rodinu do bezpečí.“

Jeho manželka. A jeho tři děti. Juliet odvrátila pohled a snažila se skrýt svou úzkost.

„Pochopitelně,“ zamumlala automaticky. Většinu času se jí dařilo existenci jeho ženy a dětí vytěsňovat. Teď se zdálo, že jsou v jeho myšlenkách na prvním místě. Proto chtěl, aby se vrátila do Skotska.

˷

„Mám jít s vámi?“ zeptal se Gaston a naložil Louisino zavazadlo do kufru Candidina vozu.

„V žádném případě,“ odpověděla zděšeně. „Moje rodina o tobě nic neví a z toho šoku by mou starou matku mohla ranit mrtvice. Až se vrátím, Gastone, budeme si muset sednout a promluvit si. Jistě si uvědomuješ, jak obtížná je to situace.“

Gaston mrzutě přikývl a pokrčil rameny. „Když myslíš.“

„Večer přijedu,“ pokračovala Candida. „Kuchař ti dá oběd a všechno, co si řekneš. Musíš být unavený, zvlášť když jsi jel na kole až z Amiens, ještě než jsme opustili Saint-Malo.“

„Kéž bych tu své kolo teď měl.“

„Možná ti seženeme jiné. Zítra se podíváme do garáže.“

Gaston na ni mrzutě pohlédl, beze slova se otočil a vrátil se do domu.

„Louiso,“ zavolala Candida na svou neteř, „pojď už. Musíme jet.“

O chvíli později se Louisa objevila a nastoupila do vozu. Předstírala, že neslyšela rozhovor mezi tetou a tím nevrlým Francouzem, kterého museli vzít s sebou, když se prodírali na poslední osobní parník do Anglie.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Candida, když vyjížděla z příjezdové cesty svého georgiánského domu ve starém bentley. „Vyspala ses v noci dobře? Vsadím se, že jsi to potřebovala.“

„Jsem v pořádku,“ odpověděla Louisa a toužila se vrátit do Hartley Hall. „Zůstane Gaston s vámi?“ vyzvídala opatrně ve snaze zachovat neutrální tón.

„Doufám, že ne, ale v Southamptonu ho mohu nechat jen stěží. Předpokládám, že teď, když vypukla válka, bude spousta práce, i když ne nutně pro spisovatele,“ dodala se špetkou sarkasmu.

„On je spisovatel?“ zjišťovala Louisa bezelstným tónem. „Má jenom matku? Jeho otec je po smrti?“

„Ano.“

„A žádnou jinou rodinu nemá? Žádné sourozence?“ naléhala a přála si, aby jí teta řekla o Gastonovi pravdu, protože pro ni bylo velkým břemenem nechat si toto strašné tajemství pro sebe.

„Ne.“ Candida upírala oči na cestu před sebou.

„Chudáček,“ prohlásila Louisa smutně. „Musí být velmi osamělý.“

Candida neodpověděla. Místo toho řekla: „Určitě teď zůstaneš v Hartley, že? Předpokládám, že tvůj tatínek bude muset každý den jezdit do města do banky. Nebo snad zůstane během týdne ve svém klubu?“

Louisa zněla znepokojeně. „Slyšela jsem, že včera byl v Londýně nálet.“

Candida se na ni usmála, jako by se jí ulevilo, že rozhovor nabral jiný směr. „Zřejmě falešný poplach,“ odvětila rázně. „Po patnácti minutách zazněl signál, který ho ukončil.“

˷

Když se Rosie vracela z nákupu ve vesnici se Sophií i Jonathanem ve velkém kočárku, našla Charlese stát v hale a zírat na dopis, který držel v rukou.

Ve tvář byl sinalý a vypadal, že mu je nevolno.

„Co se děje? Další účet?“ zeptala se manžela, zatímco unaveně táhla tašky s nákupem do kuchyně. Domek byl pro ně příliš malý. Kočárek nebylo kam uložit. Děti si neměly kde hrát. Nespokojeně vysypala vedle kameninového dřezu pytle s bramborami, fazolemi, rajčaty a půlkilem párků zabalených v bílém řeznickém papíře.

Tohle nebyl život, jaký si plánovala, uvažovala rozzlobeně. Jako nejstarší z dcer Granvillových a maminčina oblíbenkyně považovala za samozřejmé, že se provdá za bohatého muže s titulem, který žije ve velkém sídle a má tučné bankovní konto. Bohužel kvůli Juliet, jež neměla v témže roce ani debutovat, na ni zbyl jen Charles Padmore, opilec a hazardní hráč, který si – byť s titulem lorda – nedokázal udržet ani obyčejnou práci.

Museli se vzdát života v Londýně, protože si nemohla dovolit držet krok s kamarádkami, dokonce ani s matkou, protože ta by se zděsila a rozčílila, kdyby věděla, že Rosie z otcova příspěvku na oblečení platí všechny účty.

A teď byla tady, trčela se dvěma dětmi v malém domku ve vesnici, čtvrt míle od Hartley Hall, příliš hrdá na to, aby si přiznala neúspěch, a místo toho předstírala, že „prostý venkovský život, který je pro děti tak dobrý“, je přesně to, co jí vyhovuje.

Charles ji následoval do kuchyně. Jeho hlas zněl dutě.

„Dostal jsem dopis od matky,“ pronesl konsternovaně. „Píše, že musím okamžitě vstoupit do otcova pluku a nečekat, až mě odvedou.“

„V tom má pravdu, že? Vždyť je ti teprve šestadvacet a jsi zdravý. Ke kterému pluku patřil tvůj otec?“

„Ke gardě.“ Charles si hryzal spodní ret a tvářil se nešťastně. „Ale já se pro armádu nehodím,“ řekl nevrle.

„Ne, to si uvědomuju,“ odvětila kysele.

Odhodil matčin dopis na stůl. „Ach jo, ta zatracená válka…!“

Sophia začala naříkat. To dělala vždycky, když atmosféra mezi jejími rodiči zhoustla.

„To zvládneš,“ mínila Rosie. Pomalu jí docházelo, co Charlesův vstup do armády znamená. Bude pryč z domu. Bude pravidelně dostávat výdělek. Bude nucen pracovat. A už jí nebude na obtíž ani trnem v oku. Popadla nůž a začala loupat brambory k obědu.

„Zajímalo by mě, jak se tomu dá vyhnout,“ naříkal zaraženě Charles. Tohle byla ta nejstrašnější věc, jaká se mu kdy stala. Dokonce horší, než když ho v sedmi letech poslali do internátní školy.

Rosie se na něj tázavě podívala. „Možná by ses místo do armády mohl přihlásit k námořnictvu nebo k letectvu?“

„To by bylo ještě horší. Trpím silnou mořskou nemocí a nesnáším výšky.“

„Něco budeš muset dělat, pokud tě neshledají zdravotně nezpůsobilým, což nejsi,“ podotkla krutě. Pak si uvědomila, jak necitlivě to znělo.

„Co budu dělat…?“ Chytil ji za ruku, i když byla mokrá a zablácená od brambor, a ona pocítila vlnu odporu. Připomínal jí vyděšené dítě, držící se své matky.

„Myslím, že tvá matka má pravdu, Charlesi,“ řekla pomalu. „Přihlas se sám, než tě odvedou. Všichni musí narukovat, i ženy, pokud nemají malé děti. Přece bys nechtěl, aby tě někdo považoval za odpírače vojenské služby.“

„To ne.“ Hlas se mu zadrhl ve vzlyku, otočil se a vyběhl z kuchyně.

Rosie stála u umyvadla a po tvářích jí stékaly horké slzy. Její okamžitý pocit úlevy, že Charles bude dlouho pryč, teď ustoupil pocitům viny. Zaplavil ji stud. Copak si vážně přála jeho smrt? Mohli by ho zabít. Možná se už nikdy nevrátí. A po zbytek života ji budou pronásledovat její hříšné myšlenky, v nichž si přála, aby navždy odešel.

Sophia ji zatahala za sukni. „Maminko?“

Rosie si utřela ruce do utěrky, vzala holčičku do náruče a objala ji. Alespoň že z katastrofálního manželství vzešly tyhle děti. Nikdy nedopustí, aby se jim něco stalo.

Najednou si ale uvědomila, že rozloučit se s Charlesem nebude tak snadné, jak si myslela. Zůstane totiž na všechno sama a nebude mít nikoho, na koho by mohla svalit vinu, kdyby se něco pokazilo.

˷

„Propánajána…!“ zvolala Liza, pročítající nové vydání magazínu Tatler z šestého září. „Poslechněte si tohle, děvčata: ‚Krize připravila Deauville před dnem, kdy se měla konat Grand Prix, o mnoho zásadních příznivců, přesto se tento velmi vzrušující závod těšil slušné návštěvnosti.‘ Představte si to. Kéž bychom tam byli.“

Myšlenka na trvalý život na venkově Lizu zneklidňovala.

Juliet se rozhodla, že místo okamžitého návratu do Skotska, jak plánovala, odjede na pár dní do Hartley, aby se rozloučila s rodinou. Vzhledem k právě vypuklé válce momentálně netušila, kdy se na jih opět bude moct vrátit.

„Pravděpodobně to napsali před několika týdny,“ podotkla. „Vytisknout časopis trvá věčnost, takže ty informace určitě nejsou aktuální.“

Liza se tvářila zdrceně. „Píše se tu, že královna Marie odjela na dobu války k vévodovi a vévodkyni z Beaufortu do Badmintonu. Vzala si s sebou šedesát tři sluhů!“

Parsons tiše vstoupil do místnosti. „Vaší Milosti telefonuje Jeho Milost,“ oznámil velkolepě Juliet.

Ta odešla z místnosti, aby hovor přijala.

„Ahoj, Camerone,“ pozdravila rádoby nenuceně. „Jak se ti daří?“

„Dobře, drahá. Kdy se vrátíš domů?“

„O víkendu. Tady na jihu je to trochu hektické. Charles nastupuje ke gardě, takže jsem musela zůstat a utěšovat Rosie a její děti. Otec je v Londýně a babička si myslí, že bychom se měli pokusit nabídnout azyl několika utečencům, což jí však moje matka nedovolí. Říká, že bychom všichni dostali jen hnidy a vši…“ Juliet žvanila dál ve snaze zakrýt to, co skutečně cítila – že život bez Daniela, jehož neviděla od neděle, je nesnesitelný.

„A kdy o víkendu?“ zjišťoval Cameron, jako by zbytek jejích slov neposlouchal.

„Dám ti ještě vědět. Pravděpodobně během soboty.“

„Byla jsi pryč tak dlouho.“ Znělo to rozmrzele a vyčítavě.

„No, byl to tu učiněný chaos. Nakupovala jsem oblečení a hedvábné punčochy, než je budou vydávat na příděl. Koupila jsem si nějaké kožešiny, protože na příděl bude i palivo, a víš, jaká bývá v Glenmally zima… Ach, a vypukla přece válka! Vlastně jsem měla docela rušný týden,“ dodala sarkasticky.

˷

Druhý den ráno se Juliet neklidně procházela po zahradě a potkala Louisu, kterou babička požádala, aby natrhala chryzantémy a jiřiny na stůl v jídelně.

„Co se děje?“ zeptala se jí starší sestra. „Vypadáš nějak zkroušeně.“

„Juliet, můžu s tebou mluvit?“ Louisa ukázala na dřevěnou lavičku pod třešní. „Posadíme se na chvíli?“

„Ano, samozřejmě. Co se děje?“

„Musím ti něco říct, musím to někomu říct, jinak se zblázním,“ vyhrkla Louisa.

„Copak se stalo?“ zeptala se ostře Juliet a s obavami hleděla na sestru.

„Je to tajemství. Strašné tajemství. Musíš slíbit, že to nikomu neprozradíš,“ nabádala ji Louisa.

Julietino srdce se na okamžik zastavilo. Kdyby se to, co se přihodilo jí, teď stalo i Louise, zabila by… Přinutila se mluvit klidně. „To zní vážně,“ pravila a zoufale se snažila zachovat lehký tón. Posadila se na lavičku a zadívala se do rozkošné mladé tváře své sestry. „Tak o co jde?“

„Když jsme byly v Bretani…“ O dvacet minut později Louisa dokončila vyprávění o tom, že Gaston je dědečkův nemanželský syn.

„Jenomže,“ uzavřela Louisa, „teta Candida netuší, že já vím, že je tatínkův nevlastní bratr. Vymýšlí si, jakou udělala madam Brevelayové laskavost, když dovolila, aby její syn odjel s námi do Anglie, a unikl tak Němcům.“

Juliet se nesmírně ulevilo. Sestřička byla v pořádku. Na ničem jiném nezáleželo. To, co slyšela, byl příběh o nevěře, která se odehrála před čtyřiceti lety, a teď se holub – nebo spíš kukačka – vrátil domů.

„Co budeme dělat?“ naléhala na ni Louisa.

„Budu o tom přemýšlet, zlatíčko,“ slíbila Juliet a cítila se skoro jako omámená. „Už si s tím nedělej starosti.“

„Nikomu se nezmíníš, že jsem ti to řekla, viď?“ Louisa byla ve tváři stále bledá z toho, jak dlouho musela střežit takové tajemství. „Babičku by to mohlo porazit, kdyby se dozvěděla, že měl dědeček metresu.“

Porazilo by Danielovu ženu, kdyby se o mně dozvěděla? přemýšlela Juliet cynicky. Ale přesto v sobě nedokázala vydolovat ani špetku viny nebo pocitu lítosti vůči té druhé ženě, s níž se měla o Daniela dělit.

˷

„Ian a Helen k nám příští víkend přijedou,“ informoval Henry všechny druhý den ráno u snídaně. „On je až po uši zavalen prací na ministerstvu zahraničí a tohle je pravděpodobně poslední příležitost, kdy si budou moci na chvíli odpočinout.“

Liza se rozzářila. Všechno bylo momentálně tak pochmurné, že by uvítala každou příležitost se trochu pobavit. „Mám pozvat pár dalších lidí na večeři, miláčku? Nebo na nedělní oběd?“

„Se mnou nepočítejte, do té doby budu zpátky ve Skotsku,“ poznamenala Juliet rozhodně.

„Ach, drahoušku, zůstaň do příštího pondělí,“ žadonila Liza. „Ian je tvůj kmotr, neviděla jsi ho už celou věčnost. Vlastně od tvé svatby.“

„Musím se vrátit ke Cameronovi. Už tak jsem byla pryč příliš dlouho.“

Henry se na ni díval, zmatený její prudkostí.

Lady Anne promluvila smířlivým tónem: „Cameronovi se po tobě už jistě stýská.“

Juliet si té poznámky nevšímala. Daniel zahnal její noční můry. Démoni, kteří ji stále ještě občas zaskočili a kvůli nimž se jí zmocňovala panika, polevili. Nestála o to, aby se opět vrátili.

„Strýček Ian je takové zlatíčko,“ poznamenala Rosie. „Moc ráda ho zase uvidím.“

„Proč mu říkáš ‚strýčku‘? Není to žádný příbuzný,“ odsekla Juliet.

Rosie se zatvářila zmateně. „Vždycky jsme říkaly komukoliv, kdo byl starý jako tatínek nebo maminka, ‚strýčku‘ nebo ‚tetičko‘,“ namítla.

„Proboha, to jsme ale byly děti. Teď už všechny starší lidi oslovuju jménem.“

„No, já mu budu i nadále říkat strýčku Iane, tak jak jsem zvyklá. Myslím, že je škoda, že on a teta Helen nemají vlastní děti.“

„Zdá se, že podle tebe jsou děti v životě to nejdůležitější,“ opáčila Juliet s rostoucím hněvem. „Někteří lidé by nikdy mít děti neměli.“

Henry se zatvářil ztrápeně. „To jsou velmi krutá slova, Juliet,“ poznamenal. „Věřím, že Iana a Helen jejich bezdětnost velmi rmoutí.“

U stolu zavládlo rozpačité ticho, jež po několika minutách přerušila Liza, kterou vždy ticho znervózňovalo.

„No, Henry, miláčku, koho ještě pozveme? Opravdu bychom se měli pokusit…,“ pokračovala, ale nikdo ji neposlouchal.

Henry se na dceru pozorně zadíval a přemýšlel, co vyvolalo takový výbuch.

Lady Anne si však byla jistá, že příčinu zná. Julietin podrážděný výlev emocí naznačoval, že je zřejmě dívka v jiném stavu, i když si to možná ještě neuvědomuje.

˷

Juliet našla starou vdovu na pohovce v knihovně, kde odpočívala kvůli výronu kotníku. Z toho, jak byla zahalená do tartanového plédu, si ji člověk mohl splést s košíkem pro psa, vyplněným ošoupanými koberečky. V záhybech látky kolem zapáchajících spících labradorů opodál se skrývaly chlupy a drobky od sušenek.

„Tak jste se rozhodla pro návrat?“ vyzvídala věčně nespokojená Iona Kincardineová.

„Tohle je přece můj domov,“ odpověděla Juliet rázně. „Jak se cítíte?“

„Bolí mě to, ale proč by vás to mělo zajímat?“

„Můžu vám přinést aspirin nebo něco jiného?“

Iona se na ni kysele podívala. „O mě se stará Cameron.“

„Pochopitelně,“ usmála se Juliet sarkasticky. „O tom nepochybuji.“

Iona se neklidně pohnula a snažila se posadit. „Co jste, proboha, dělala v Londýně tak dlouho?“

„Nebyla jsem celou dobu v Londýně. Pobývala jsem u své rodiny. Kde je Cameron?“

Juliet s předstihem zatelefonovala, že přijede v poledne, po Cameronovi ovšem nikde nebylo ani stopy.

„Stará se o panství,“ odpověděla jí tchyně a odvrátila oči. Takhle odpovídala vždycky.

Dívka vyhlédla z okna. Hory byly mlhavě fialové a pokryté vřesem a jejich vrcholky zahalovaly šedé mraky. V popředí se táhl ponurý trávník až k borovicovému lesu. Melancholická atmosféra krajiny byla téměř hmatatelná. Cítila, jak se kolem ní uzavírá a ochromuje ji svým pomalým a dusivým sevřením. Ta atmosféra ji zbavovala chuti cokoliv podnikat, snad kromě toho, že by se odplížila někam do kouta a vyčkávala, kdy se jí opět podaří odtamtud utéct. Hrad Glenmally působil skličujícím dojmem, a co hůř, tamní atmosféra byla vyloženě zlá.

Zblázním se, jestli tu budu muset zůstat navždy, pomyslela si v záblesku zoufalství. Chtěla být zpátky v malém domě v Chelsea, po boku Daniela. Chtěla slyšet jemný hukot dopravy a vidět davy lidí, kteří do sebe vrážejí na chodnících. Chtěla vědět, že si do pěti minut může zajít do koktejlového baru a zatančit si, nebo se najíst v některé z nesčetných restaurací ve společnosti zábavných lidí.

Nejhorší na tom bylo, že se na hrad vrátila teprve před pár minutami, a už toho litovala.

Rázně prohlásila: „Jdu se psy na procházku. Pojďte, broučci.“ Na ten povel se na ohništi hromadně rozhrnula černá srst, jak psi vyskočili na nohy a předháněli se, aby byli ze dveří první. Vdova na ně zlostně pohlédla, že svou paničku s takovou dychtivostí neváhali opustit.

Juliet se rychle vydala na cestu a v hlavě měla zmatek. Takhle jsem si svůj život nepředstavovala, přemítala. Cameron ji přesvědčil, že svůj čas rozdělí mezi Londýn a Skotsko – proč by jinak kupoval dům na Park Lane?

Ani ona nečekala, že bude žít v izolaci na hradě s padesáti pokoji a nebude si mít s kým popovídat, tedy kromě staré tchyně a nevšímavého manžela, který byl celý den pryč a jen čas od času ji v noci navštěvoval v její ložnici. Zanedlouho jí bude jednadvacet a už teď se zdálo, že její život skončil.

Zastavila se, a zatímco stála nehybně pod borovicemi, připadalo jí, že v jejím životě nastal jakýsi zlom. Psi se proháněli kolem a ona přemýšlela o své budoucnosti.

Nejsmutnější ze všeho bylo pomyšlení, že s Cameronem byli dobří přátelé, než se vzali, ale teď už ani to neplatí. Uvědomila si, že i když ze svých plánů vyřadí Daniela, sáhla po nejcennější kartě v balíčku, chopila se příležitosti, postavení a moci, jen aby zjistila, zda se z oné karty vyklube žolík. Teď to vypadalo, že si z ní někdo vystřelil. Jak hloupá, bezvýznamná cena, o kterou tak chytře usilovala. Jaké zklamání.

Juliet pokračovala v procházce a hledala odpovědi. Začátek války už Rosie poskytl dokonale přijatelný důvod k odloučení od Charlese. Proč by i jí nemohl poskytnout dokonalý důvod k odchodu z Glenmally?

Mohla by začít s dobrovolnictvím, kupříkladu se vyučit zdravotní sestrou? Nebo řídit sanitku. Chtěla dělat něco, co je nebezpečné, být v centru dění, protože smrti už se nebála. Proč by také měla, když život bez Daniela nestál za nic?

„Tak jak ses měla v Londýně?“ zeptal se Cameron vlídně, když později před večeří naléval sklenky sherry. „Je s domem všechno v pořádku?“

„Ano, dům je v pořádku,“ odpověděla a vlídně se usmála. Nebylo třeba manžela znervózňovat dřív, než si vše dopodrobna naplánuje. Dům, který koupil v Park Lane, byl pro její budoucnost zcela zásadním faktorem. „Londýn je připraven na bombardování. A v noci je pochopitelně úplná tma.“

Cameron přikývl a znepokojeně se zamračil. „Četl jsem o tom v Timesech.“

„Podívej, co jsem dostala!“ V ruce držela občanský průkaz, sešit s přídělovými lístky a druhý s kupóny na oblečení. Pak přešla ke stolu zavalenému knihami a zvedla čtvercovou lepenkovou krabici. Vytáhla černou gumovou plynovou masku s kulatým nástavcem, který zakrýval nos a ústa, a s průhledným panelem přes oči.

„Vypadám v něm jako černé prase s velkým rypákem,“ žertovala, „a hrozně to páchne.“ Strčila masku zpět do krabice.

„Co budeme dělat, když teď vypukla válka, Camerone?“

Zmateně zamrkal. „My?“

„Oba se budeme muset přihlásit na pomoc jako dobrovolníci,“ pokračovala vesele, testovala půdu se záměrnou rozverností a oddávala se fantazii, aby z něj dostala nějakou reakci. „Docela se mi líbí představa, že bych se přidala k Ženské královské námořní službě – ty nádherné námořnické modré uniformy s mosaznými knoflíky. A černé punčochy! Opravdu nesmírně sexy! A co ty? Půjdeš do armády jako Charles?“

Cameron přešlápl z nohy na nohu a vypadal nesvůj.

„Já budu muset zůstat tady a o všechno se starat,“ odpověděl až příliš horlivě.

„Zůstat tady? Vždyť tě ale určitě povolají do služby.“

„Nikdy by mě nepřijali, protože mám nemocná záda.“

„Odkdy je máš nemocná?“ zeptala se nevěřícně.

„Od svých deseti let,“ řekl strnule. „Spadl jsem z koně. Měl jsem poraněnou páteř.“

„Nikdy předtím ses mi o tom nezmínil, děláš si legraci?“

Rozzlobeně zrudl. „Samozřejmě že si nedělám legraci. Proč bych měl žertovat? Člověk musí být zcela zdráv, aby se dostal do armády. Už mi bylo řečeno, že mě nevezmou.“

„Ani abys pracoval u stolu?“

„Co to s tebou je, Juliet?“ Třásla se mu ruka, když pokládal sklenku se sherry na stůl. „Chováš se, jako bys mi nevěřila.“

Pokrčila rameny. „Je to zkrátka tak př…“ – málem řekla „příhodné“, ale změnila to na – „… překvapující. Nikdy jsem tě neslyšela stěžovat si na záda. Já osobně se nemůžu dočkat, až se nějak zapojím.“

„Myslím, že tady na severu nás válka příliš trápit nebude.“ Choval se teď chladně a ostražitě.

„Takže ty si zůstaneš tady, v bezpečí a pohodlí téhle pevnosti, a necháš všechny ostatní v zemi, aby si to vybojovali sami? Aby s Němci bojovali za tebe?“

„Nejsem odpírač vojenské služby, jestli to myslíš takhle,“ opáčil rozzlobeně.

Ne, jen maminčin mazánek, pomyslela si Juliet znechuceně, ale rozhodla se, že pokud chce dosáhnout svého, urážky jí nepomohou. „To jsem neřekla, ale slyšela jsem, že pravděpodobně dojde k invazi. Nemůžeme jen tak sedět s rukama složenýma v klíně a nic nedělat.“

Cameron se na ni zvláštně podíval. „Zdá se, že jsi z vyhlídky na válku téměř nadšená.“

Neodpověděla mu. S válkou neměla žádné zkušenosti. Nedokázala si představit její realitu. Ale ať se stane cokoliv, bude to dozajista zážitek, nové dobrodružství, stanou se součástí novodobých dějin… a zároveň je to způsob, jak uniknout před manželem.

„Samozřejmě že nejsem nadšená, ale nemůžu vydržet mimo centrum dění,“ přiznala nakonec. „Také si myslím, že je naší povinností bránit svou zemi.“

Jediným zvukem v místnosti bylo cinkání sklenic, když jim doléval pití, a tiché šustění polen, která se v krbu rozpadala na žhavý popel.

„Potřebuju tě tady, Juliet,“ prolomil ticho.

„Ale proč, miláčku?“ zeptala se lehce a posměšně dodala: „Máš matku, která se o tebe stará, co víc bys chtěl?“

Otočil se a bez mrknutí jí hleděl do očí. „Potřebuju syna.“

„Jednoho dne, ano, ale kam ten spěch? Vlastně si myslím, že by bylo lepší počkat až po válce, až se všechno urovná a věci se vrátí do normálu, nemyslíš? Bylo by spravedlivé přivést na svět dítě uprostřed války?“

„Chci syna a nechci čekat, až se bude chtít i tobě, Juliet. Myslím, že mi to dlužíš.“ Přešel ke svému psacímu stolu a ztěžka klesl na židli za ním, čímž se od ní vzdálil a za těžkými stříbrnými vršky lahviček na inkoust a zarámovanými rodinnými fotografiemi zaujal nadřazenou pozici. Skoro jako by byl jejím zaměstnavatelem.

„Dal jsem ti všechno, co jsi kdy chtěla, Juliet, a myslím, že by ses měla pokusit dát na oplátku mně to, co chci já. To jediné, co chci – dědice, který bude spravovat panství, až tu nebudu.“ Manželka se na něj podívala s falešnou koketností. „A to jsem si myslela, že sis mě vzal, protože jsi mi nemohl odolat!“ Bez odpovědi odvrátil pohled, její žert ho evidentně nepobavil.

„Jsem tu tedy jen kvůli tomu, abych plodila děti. Vskutku okouzlující,“ poznamenala nevrle. „Těší mě, že je podle tebe můj rodokmen dostatečně vyhovující.“ Z jejího tónu zaznívala nyní chladná divokost. „Proč ses neoženil s dcerou některého ze svých vévodských přátel? Nebo s princeznou z ciziny? Škoda že naše královská rodina nemá žádné mladé ženy, které by chtěly uzavřít ‚vhodný sňatek‘,“ posmívala se mu.

Daniel… Daniel… Takhle ji Daniel o dítě nežádal. Jeho srdceryvná slova o tom, že ji chce oplodnit, protože ji miluje, ji tehdy vzrušovala, stejně jako ji teď vzrušuje vzpomínka na ně.

Seděla, dívala se na své ruce, kroutila zásnubním prstenem se smaragdem a diamantem a bylo jí fyzicky nevolno.

„Není třeba to říkat takhle,“ prohlásil Cameron rozpačitě. „Musíš uznat, že nejsi zrovna přívětivá, když přijde na…“

„Sex?“ zeptala se hrubě.

Znovu šokovaně a překvapeně zamrkal. „Juliet, no to snad…!“

„Takové je to pro tebe, ne? Nebo bys to možná raději popsal jako říji, jako ti tvoji jeleni na kopci.“

„Věděla jsi, že to patří k manželství. Mám přece svá manželská práva.“

„Potom by mě zajímalo, proč se tolik zdráháš je uplatnit?“ odsekla mu. „Chci jen říct, že si nemyslím, že je vhodná chvíle na to počít dítě. Máme spoustu času, Camerone. Opravdu si myslím, že bychom měli počkat, až bude po válce.“

Díval se na ni přes rozlehlou plochu svého stolu, ve tváři zděšený výraz. „Víš, jak dlouho trvala velká válka? Čtyři roky! Tahle válka může trvat ještě déle. Říkám ti, že chci syna hned. Proč bychom měli čekat? Teď, když ses konečně vrátila ze svých toulek,“ ušklíbl se, když to pronesl, „chci, abys zůstala tady na severu a pokusila se otěhotnět.“

„Samotné mi to půjde těžko, Camerone,“ odpověděla jazykem ostrým jako břitva, „pokud tedy nedoufáš v neposkvrněné početí.“

Ošklivě zrudl. „Možná kdyby ses chovala svůdněji…,“ začal.

„… a možná kdybys projevoval větší zájem,“ odsekla prudce.

V tu chvíli vešel do knihovny komorník, aby ohlásil, že je čas na večeři. Mlčky opustili místnost a procházeli kamenným sálem, jehož stěny byly ověšeny parožím, dokud nedošli do tmavě obložené jídelny, kde byl pro ně dva pečlivě prostřen naleštěný stůl, u něhož mohlo bez potíží hodovat dvacet čtyři osob.

Jedli mlčky. Jediným hlukem bylo tikání hodin na vyřezávané krbové římse a tiché kroky služebnictva, které servírovalo jídlo. Juliet se ze všech sil vyhýbala pohledu na Camerona, tvářila se povýšeně a notně popíjela víno.

Po večeři beze slova opustila jídelnu a zamířila do svého apartmá. Procházela stinnými chodbami s gobelíny a úzkými okny s výhledem na ponuré hory, jež se temně rýsovaly v dálce.

Tohle bylo to nejzapomenutější místo, jaké kdy poznala, a ona tu uvízla – ale na jak dlouho?

Probudila se celá rozpálená a zpocená, žaludek se jí bouřil. Opatrně vyklouzla z postele, protože jí třeštila hlava a bylo jí silně nevolno, a odpotácela se do koupelny.

Proklínala sytou tmavou zvěřinu, kterou měla k večeři – něco na té chuti jí připadalo divné. Prudce se vyzvracela, klečela na studené podlaze před toaletní mísou a bylo jí tak zle, že si na okamžik přála umřít.

Obvykle jí špatně nebývalo. V životě nemarodila. Jak dlouho se, proboha, to maso ve staromódní kuchyni na Glenmally, připomínající jeskyni, uchovávalo?

Když se vrávoravě vracela do postele, přemýšlela, jak s trávením pochodil Cameron – a Iona, jíž poslali večeři na podnosu.

Téměř okamžitě upadla do vyčerpávajícího spánku a ani neslyšela, že jí komorná přinesla ranní čaj a položila ho na noční stolek. Když se o dvě hodiny později probudila, byl studený, nicméně ona se cítila mnohem lépe. Dost dobře na to, aby vstala, vykoupala se a oblékla a sešla dolů. Teď měla hlad a chtěla se nasnídat.

„Jak se dnes ráno daří vévodovi?“ zeptala se komorníka Fergusona, když ho požádala o čerstvou kávu. „Mně bylo ráno velmi špatně. Ta zvěřina musela být zkažená. Prosím, řekněte kuchařce, ať se to už neopakuje.“

„Jeho Milost je v pořádku, Vaše Milosti. Její Milost vévodkyně vdova taktéž,“ odpověděl téměř vyčítavě. „Kuchařce se o tom samozřejmě zmíním, ale nikomu jinému nevolno nebylo a maso se podávalo i v hale pro služebnictvo.“

Juliet na okamžik napadlo, jestli se ji někdo nepokusil otrávit. Věděla, že je to směšné. Proč však nevolnost nepostihla nikoho jiného? Pak usoudila, že je to absurdní myšlenka. Začínala být paranoidní. Bylo načase, aby se vzpamatovala.

Po snídani, když se ujistila, že je Cameron pryč a jeho matka stále ve svém pokoji, se zavřela v knihovně a vytočila číslo domku v Londýně, aby zjistila, zda je tam Daniel. Toužila po uklidňujícím zvuku jeho hlasu, zoufale chtěla, aby jí řekl, že ji miluje. Telefon vyzváněl donekonečna a ona se modlila, aby hovor přijal.

„Prý vás dnes ráno potrápila nevolnost?“

Juliet vyděšeně nadskočila a rychle vrátila sluchátko do vidlice. Otočila se a uviděla Ionu, jak stojí ve dveřích a pozoruje ji.

„Ta zvěřina byla včera večer zkažená. Bylo mi po ní velmi špatně.“

„Se zvěřinou ale nic v nepořádku nebylo!“ Iona v šibalském úsměvu odhalovala zašedlé zuby. Její chování bylo sladce vlezlé. „Zdá se mi, že budete mít cosi k oznámení.“ Zvedla ruku a pokynula dívce vědoucím prstem.

Šok z té poznámky a důsledek jejího významu se Juliet rozlehl hlavou jako exploze. Na okamžik se s tím její paměť pokusila vyrovnat. Kdy ji naposledy Cameron navštívil v ložnici? Před třemi týdny? Čtyřmi? Ne, už to bude déle… Vzpomněla si, že dva dny po posledním incidentu dostala měsíčky. Takže… do tváře se jí nahrnula barva, protože pokud byla v očekávání, rozhodně se nejednalo o dítě jejího manžela.

„Nemusíte se červenat,“ ujišťovala ji tchyně. „Pověděla jste to už Cameronovi?“

„Já…“ Slova jí uvízla v hrdle, zaplavily ji smíšené pocity. Daniel i Cameron budou nadšeni, až se to dozvědí, ale jak se cítila ona sama? Jak se s touto situací má vypořádat?

Představa, že v sobě nosí Danielovo dítě, pro ni dosud představovala jen krásnou, romantickou fantazii. Nedomyslela ji však až do konce. Pokud by to znamenalo, že se bude muset usadit v Glenmally natrvalo a předstírat, že dítě je manželovo, pak to byla děsivá vyhlídka. Na druhou stranu, trvala-li by na tom, že bude žít v Londýně, musela by dát Cameronovi pro své rozhodnutí pádný důvod.

Pokud ovšem… přizná, že dítě není jeho?

„Jste v pořádku?“ Slyšela, jak se jí Iona ptá, ale měla pocit, jako by ji zahalila oblaka černých skvrn, a začala se nesmírně potit.

„Cítím se…,“ zapotácela se a natáhla se k židli, aby se opřela, protože se jí podlomily nohy.

„Fergusone!“ vykřikla naléhavě vdova. „Pojďte rychle.“

Do pokoje přispěchal komorník.

„Vaše Milosti?“

„Přineste sklenici vody. Na mou snachu jdou mdloby.“

Juliet seděla sklesle a oči měla zavřené. Znovu se jí udělalo špatně. Připadala si naprosto omámená.

Ferguson odspěchal pro vodu, ale než se s ní vrátil, nakoukl do dveří kuchyně, kde se kuchařka spolu s několika služkami věnovaly přípravám oběda. V pochvalném gestu zvedl palec a zašeptal: „Je v očekávání!“

˷

Jakmile obdržel zprávu od své matky, Cameron spěchal zpátky bůhvíodkud, kde trávil dny. Tvářil se vítězoslavně.

„Výborně, drahá,“ řekl manželce, která odpočívala u krbu v knihovně, což byla nejteplejší místnost v domě. Veškerá nevraživost byla tatam. Vřele ji políbil na tvář a zeptal se, jestli jí může něco přinést.

„Nic, děkuji,“ odpověděla pokorně a uvědomila si, že teď už nemůže nic pokazit.

„Cítíš se lépe? Matka říkala, že jsi omdlela. Mám zavolat doktora?“ Starostlivě kolem ní pobíhal jako nějaká laskavá stařenka.

„Není třeba. Jen se cítím trochu unavená.“ Nemohla se ubránit letmému pocitu viny.

„Nemyslíš, že by se na tebe měl podívat doktor? Ujistit se, že je vše v pořádku.“

„Všechno je, jak má být.“ Juliet si uvědomila, že opatrnost je namístě. Cameron nebyl žádný hlupák, a tak se snadno mohl dovtípit, že spolu souložili naposledy nejméně před sedmi nebo osmi týdny. Nejspíš se tedy domnívá, že jsem ve druhém měsíci těhotenství, pomyslela si. Místo toho však… Teď už s jistotou věděla, že počala třetího září. V protileteckém krytu v Danielově domku, když zazněla siréna a oni očekávali děsivý výsledek bombardování. Lékařská prohlídka by mohla odhalit, že je plod starý teprve dva nebo tři týdny.

„Až pojedu příště do Londýna, navštívím svého lékaře, Camerone.“

„Nemůžeš teď jet do Londýna, když vypukla válka a to všechno.“

„Nesmysl,“ odvětila rázně. „Od dětství chodím k našemu rodinnému lékaři, k nikomu jinému jít nehodlám.“

„To nemohu připustit.“ Najednou byl tvrdohlavý, ve snaze působit dominantně. „Ta cesta by pro tebe mohla být velmi nebezpečná, kdyby například začalo bombardování. Může se stát cokoliv. Nedovolím, abys život mého dítěte ohrozila.“

„Jestli si myslíš, že půjdu k nějakému místnímu felčarovi tady na severu, tak se pleteš,“ odsekla.

„Ale… ale…,“ začal rozrušeně koktat. „Dítě se musí narodit tady, takže bys mohla navštívit našeho rodinného lékaře už teď.“

„Musí se narodit tady?“ zopakovala s opravdovým zděšením. Posadila se a zatvářila se rozhořčeně. „To nepřipadá v úvahu. Porodím ho doma, v Londýně. Rodiče mohou přijet a zůstat se mnou a mně tam bude dobře. Nedohadujme se o tom, Camerone. Už jsem se rozhodla.“

Sklíčeně zkřivil tvář, nevěděl, jak se k manželce zachovat. „Já jsem se narodil tady, stejně jako můj otec a dědeček a… všichni jsme se tu narodili.“

Chladně se na něj podívala. „Oprostíme se tedy od tradice, ano? Každopádně,“ pokračovala lstivě, „kdyby se něco pokazilo, je nutné být poblíž dobré nemocnice. Proto nás maminka všechny porodila v Londýně, a ne v Hartley. Nemocnice svatého Jiří je od Park Lane vzdálená jen pár minut, takže už se nebudeme dohadovat o tom, že bych musela snášet porod na hony daleko od civilizace.“

Cameron si uvědomil, že je poražen, a přemýšlel, co mu na to poví matka. Pomalu přikývl. „Dobrá tedy. Ať je po tvém. Zavolám Hectora, pozvu ho dnes na večeři. Cítíš se na malou oslavu?“

S mužem, který zprostředkoval naše manželství? pomyslela si intuitivně. „Ano, jistě,“ odpověděla zlehka, „a až to uděláš, zavolám rodině.“ A otci dítěte.

˷

Vypily se přípitky, spořádala se hostina v podobě místních humrů a Iona s Juliet se odebraly do svých pokojů, přičemž Hectora, jehož se podařilo přesvědčit, aby zůstal až do příštího dne, nechaly v knihovně samotného s Cameronem, který za večer zkonzumoval značné množství nejkvalitnější sladové whisky.

Hector už poněkolikáté pozvedl skleničku. „To je opravdu výtečná zpráva.“

Cameron celý zářil a pozvedl i tu svou. „To tedy ano, že? Už jsem si myslel, že k tomu nikdy nedojde.“

Hector moudře přikývl. „Lepší pozdě než vůbec.“

„Modlím se k Bohu, aby to byl chlapec.“

„Na to je času dost. Určitě budeš chtít víc než jedno dítě, ne?“

Cameron se tvářil pochybovačně. „Myslím, že jedno bude stačit, pokud to bude syn.“

˷

Table of Contents

Část první

Kapitola 1