Přeložila Petra Pachlová

EXPIRATION DATES

Copyright © 2024 by Rebecca Serle

All rights reserved.

Translation © Petra Pachlová, 2024

ISBN 978-80-249-5666-4

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Poděkování

Pro J. Konečně.

Mluv pravdu, mluv pravdu, mluv pravdu.

Elizabeth Gilbertová

Kapitola první

Na papíře není nic kromě jména: Jake. Na krémovém kancelářském listu bez jakýchkoli dalších informací vystupují pouhá čtyři tučná černá písmena. Tenhle vzkaz má váhu. V mých rukou získává význam.

Najdu ho podstrčený pod dveřmi cestou na večeři. Na večeři, na které se, pokud se tomu vzkazu dá věřit, seznámím s mužem, s nímž strávím zbytek života. To se ještě nikdy nestalo. Jenže na druhou stranu něco takového se přece nestává dvakrát.

Restaurace se nachází ve West Hollywoodu nedaleko mého bydliště. Ráda místo vybírám. Když vzkaz dostanu pozdě – třeba při dezertu – a je na něm napsáno dvě hodiny, můžu to rychle ukončit.

Dnes večer jsme na konci losangeleského léta a noční teplota klesá ke dvaceti stupňům. Dokonce se začal zvedat vítr, aby nám všem připomněl, co všechno může podzim přinést. Zastrčím si vlasy za ucho a přehodím si je přes rameno, zatímco stoupám po schodech a otevírám dveře.

„Zdravím, Daphne!“ Hosteska v Gracias Madre, neformální mexické veganské restauraci na Melrose Avenue, mě okamžitě pozná. Jmenuje se Marissa a vím, že dřív dělala barmanku v The Pikey na Sunset Boulevard, než podnik zavřeli. „Jste tu první, chcete se posadit?“

Prostor je překrásný – barový pult volně pokračuje na velkou živou postranní terasu. Po celé restauraci jsou rozmístěné stromy v květináčích a na podlahy z terakotových dlaždic uspořádaných jako včelí plástve dopadá ze skleněného osvětlení teplé žluté světlo.

Jsem nervózní, a to já nikdy nebývám. Na sobě mám černý top uvázaný kolem krku a levisky. Neonové lodičky na vysokém podpatku. Nejspíš bych zvolila jiný komplet, možná dokonce něco trochu romantičtějšího vzhledem k tomu, že tohle bude moje poslední první rande v životě, ale už jsem byla oblečená, a tak jsem tady.

„Ráda,“ odpovím jí. „Super outfit.“ Ukážu na její krátký džínový overal. Já bych ho vůbec neuměla nosit, ale ona ten problém rozhodně nemá.

„Je z toho vintage obchodu na Melrose Avenue – dala jsem na vaši radu.“

„Retro,“ vydechnu při chůzi. „Prostě pecka.“

Ve West Hollywoodu je několik míst, kde se prodává secondhandové oblečení, ale Wasteland je nejlepší. Nemám milion koníčků, nicméně jedním z mála je levné nakupování.

Usadí mě u stolu v zadní části restaurace, což mi poskytuje výhled na celý prostor, a já si vytáhnu telefon.

Píše mi moje máma Debra. Zlato, dívala ses na ty fotky, co jsem ti poslala? Vrhla se na fotografování a zaměřuje se hlavně na – fakt si nedělám legraci – mezuzy.

Odpověď zní ne.

Další zpráva je od mého domácího Mikea, který chce vědět, jestli dneska dorazili zahradníci. Pošlu mu zpátky smajlíka. Taky ne. Záplava vzkazů na skupinovém chatu, který jsem ztlumila – přátelé ze studií, něco o Morganově rozlučce se svobodou. Polovinu z nich jsem neviděla deset let, divím se, že mě do chatu ještě vůbec zahrnují.

A jedna od Huga – mého bývalého přítele (k tomu se ještě dostaneme): No?

Ještě tu není, odepíšu mu. A pak: Zrovna jsem si sedla.

Napadne mě prozradit, že tentokrát byl papír poprvé prázdný, ale nakonec si to rozmyslím. Chystám se setkat se svou spřízněnou duší mi připadá vhodnější povědět při osobním setkání nebo aspoň v telefonátu. V dnešní době si sdělujeme příliš mnoho důležitých věcí příliš málo slovy.

Dáme pak drink? Mám sraz s Natalií v Craigʼs, v osm už bych měl být volný.

Snažím se vzpomenout si, kdo je Natalie. Holka, kterou potkal na bikram józe? Nebo ta z Bumble seznamky?

Možná.

Položím telefon displejem na stůl.

Uplyne pět minut, pak deset. Objednám si pití – jednu z alternativních margarit z jídelního lístku. Něco s agáve a uzenou papričkou jalapeño. Donesou mi ji a je slaná a štiplavá.

Chodí pozdě, napadne mě. Není to ideální, ale s tím dokážu žít. Asi před pěti lety, přesně tenkrát, kdy jsme to s Hugem ukončili, jsem se rozhodla, že začnu chodit na schůzky včas. Od té doby jsem v tom docela dobrá. I přes dopravu v L. A. Jde jen o to naučit se rytmus města. Nesnažte se odpoledne dostat do West Hollywoodu z Brentwoodu. Na Wilshire Boulevard u Westwood Boulevard je vždycky něco rozkopaného; jeďte po Sunset Boulevard. Nejpomalejší cesta do Malibu je po San Vicente, Sedmé ulici a Pacific Coast Highway, zato je nejkrásnější.

Cinkne mi telefon. Další textovka od mámy: ?

Moji rodiče bydlí v Los Angeles v Palisades, což je na druhé straně dálnice 405. Palisades je jako Pleasantville – všechny nové domy jsou na Cape Cod a je tam nákupní centrum, které bere svátky trochu moc vážně. Je to taky nejdál, kde můžete bydlet a přitom být stále ve stejném městě.

Paráda! odepíšu, aniž bych její e-mail otevřela. Minulý týden mi zahltila celý Dropbox fotkami svého rabína na dvorku v různých stadiích vysvlečení. Mám chuť jí vysvětlit, že i když miluje judaismus a fotografování, ještě to neznamená, že všechny její snímky musí být ovlivněny židovstvím, a že její židovská identita rozhodně nemusí držet krok s fotografkou, která v ní dřímá, ale nakonec to nechám být. Zabralo by to víc než dvě textovky a já toužím být právě teď přítomná tady.

Přítomná.

Třiatřicet let, šest důležitých vztahů, dvaačtyřicet prvních rande, jeden prodloužený víkend v Paříži.

A teď jsem tady. První a poslední prázdný list papíru.

„Daphne?“

Zvednu oči a spatřím muže ne o moc vyššího než já, s prošedivělými hnědými vlasy a oříškově zelenýma očima. Na sobě má košili s límečkem na knoflíčky a džíny a nese jednu rudou růži.

„Ahoj,“ pozdravím ho. Chystám se vstát – proč vlastně? Abych ho objala? Tak se zase usadím zpátky.

Podá mi květinu. Když promluví, jeho hlas je příjemný a důvěrně známý. „Prodávali je venku a mě napadlo, že by to mohla být vhodná omluva za mých patnáct minut zpoždění.“

Když se usměje, udělají se mu vrásky kolem očí.

„To byl dobrý nápad,“ přisvědčím a růži si vezmu. „Co tě tak zdrželo?“

Jake potřese hlavou, jako by říkal: Ani se neptej. „Kolik času máme?“

Pořádně si ho prohlédnu. Je přímo naproti mně, skutečný, z masa a kostí. Pod čelistí má mateřské znaménko a u levého oka pihu. Vnímám všechny ty drobné detaily, které tvoří člověka, které tvoří tohohle člověka, mého člověka.

„Spoustu,“ odpovím. „Máme spoustu času.“

Kapitola druhá

Začalo to v páté třídě pohlednicí. Zrovna jsem přišla domů z fotbalového tréninku a našla ji u sebe v pokoji na stole přímo na mém značně ohmataném výtisku dívčího románu Jessica Darlingová.

Seth, osm dní. Na pohlednici byla Pasadena – jasná světla, velkoměsto. Hm.

Ukázala jsem ji rodičům. „Co je to?“ vzpomínám si, jak jsem se jich zeptala.

Nevěděli. Měli tehdy v těch dávných dnech plné ruce práce. Moje matka pracovala pro židovskou neziskovou organizaci a otec byl šéfem prodeje firmy West Coast nabízející nový systém na filtraci vody. Společnost o pět let později skončila a otec potom několik let pracoval ve farmaceutickém průmyslu, než odešel do důchodu. Moji rodiče byli vždycky poměrně skromní a vzestupy a pády jejich finančního života jako by je neovlivňovaly tak jako většinu lidí. Mě tedy rozhodně ne. Vedli jsme příjemný život. Až mnohem později mi došlo, že rodiče udělali spoustu promyšlených rozhodnutí, aby žili v rámci svých možností ve městě, které své obyvatele neustále nutí držet krok. Měli jsme nejmenší dům v nejlepší ulici, takže jsem mohla chodit do skvělé státní školy. Pro mámu bylo důležité jen to, aby měla dost místa na zahradu – její růže jsou legendární a v Jižní Kalifornii kvetou průběžně od března až do října.

„Kdo je Seth?“ zeptal se otec. Zrovna stál u sporáku a smažil cibulku. Můj otec byl vždycky rovnocenným účastníkem v kuchyni a ve výboru pro úklid. Když se moji prarodiče, jeho rodiče, přistěhovali do téhle země, můj dědeček si otevřel košer lahůdkářství. Každý musel přiložit ruku k dílu a naučit se pracovat za pultem i u dřezu – včetně mého otce.

Přemýšlela jsem o tom. Seth. Věděla jsem, kdo to je. Přinejmenším jsem jednoho Setha znala. Na Brentwoodské škole chodil o ročník výš. Taky hrál fotbal a často jsme spolu byli na hřišti ve stejnou dobu. Občas po tréninku, když zbyl nějaký modrý ionťák Gatorade, tak mi ho dal. Ten modrý jsem neměla ráda – podle mě bylo lepší se mu vyhnout, protože vám obarvil pusu na nevzhledný fialový odstín –, ale od Setha mi chutnal.

„Kluk z fotbalu?“

Otec se otočil a namířil na mě lžíci. „U něj začni.“

Druhý den po tréninku žádný modrý ionťák nezbyl. A já udělala první krok.

„Ahoj, Sethe.“

Byl vysoký, měl modré oči a asi tolik pih, kolik má beruška teček. A k tomu zrzavé vlasy.

„Ahoj.“

„To jsi mi poslal ty?“ Strčila jsem před něj pohlednici Pasadeny.

Zasmál se. „Ne,“ zavrtěl hlavou. „To je legrační.“

„Proč?“

Zatvářil se naprosto zmateně. „Já nevím. Je to pohled.“

Nedokážu popsat, jak jsme se od téhle strhující konverzace posunuli k tomu, že se stal mým prvním přítelem, ale bylo to tak. Zeptal se mě, jestli bych s ním nešla na mražený jogurt Bigg Chill, a pak jsme spolu randili týden a jeden den. Rozchod byl oboustranný. Svědčilo nám víc přátelství.

A od té chvíle se to tak dělo. Někdy to byla pohlednice, jindy list papíru, jednou štěstíčko zapečené v sušence. Občas vzkaz přišel poté, co jsem se s dotyčným setkala, nebo těsně předtím, nebo v případě Huga šest týdnů po seznámení. Vždycky v něm ale stálo totéž: přesně vymezený čas, který spolu strávíme.

Tedy až do dnešního večera, kdy mi vzkaz neposkytl vůbec žádné vodítko ohledně konce.

„Jaká je margarita?“ zeptá se mě Jake. „Já dávám přednost vodce.“

Pije vodku. Zajímavé. „Dobrá,“ odpovím. Nakloním hlavu na stranu. „Pikantní.“

Jake se zasměje. „Snažíš se mě rozhodit? Kendra mi říkala, že to občas děláš.“

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Rozhodilo tě to?“

Podívá se na mě. „Trochu ano.“ Odkašle si. Rukou jako by si narovnával neviditelnou kravatu. „Ale není to špatný.“

S Jakem jsme se poznali díky mé kolegyni Kendře. Nebo spíš mé bývalé kolegyni. Pracuju pro slavnou producentku, pro někoho, o kom jste nikdy neslyšeli, ale rozhodně jste slyšeli o všech filmech, které natočila. Jmenuje se Irina. Kendra byla moje předchůdkyně.

„Měla by ses seznámit s mým kamarádem Jakem. Je mu pětatřicet, čerstvě nezadaný – ale s minulým vztahem už vyrovnaný – a pracuje v zábavním průmyslu,“ vykládala mi Kendra při obědě v Grove. Venkovní nákupní středisko v Los Angeles vypadá celých dvanáct měsíců v roce jako scéna z filmu od Hallmarku. O Vánocích v něm jezdí santovský vláček, o Velikonocích tu potkáte obřího zajíčka a altán Gilmorových děvčat tu stojí celý rok. Všude blikají světýlka a nechybí fontána, jež tryská vodu v rytmu Sinatrových písní. To, co začalo jako vtip – „Nechceš zajít na oběd do Grove?“ –, se rychle stalo tradicí. Obě milujeme Cheesecake Factory.

„Herec?“ zeptala jsem se.

„Manažer v televizi.“

„Nuda.“

„Stabilní práce,“ namítla Kendra a strčila si do pusy hranolek. „A taky dobře vypadá.“

„To znamená neatraktivní.“

„To teda ne. Dobře vypadající může znamenat sexy.“

„Mohlo by to znamenat roztomilý, to ti klidně přiznám. Ale rozhodně to neznamená sexy.“

„Stejně si nechceš vzít někoho, kdo je sexy.“

Pomyslela jsem si, že jestli to tak má být, brzy ukáže čas.

„Tak jo,“ kývla jsem. „Fajn, domluv to.“

Ne že bych se nechtěla vdát, nebo dokonce že bych nechtěla mít vážný vztah, ale prostě to není na mně. V mém životě vždycky rozhodovalo něco jiného – říkejte tomu třeba vesmír, osud, komediální síla načasování. Můj život zkrátka není jako život ostatních lidí. Žiju podle jiných pravidel.

Jake si taky objedná margaritu a dostaneme na stůl chipsy s guacamole; „krabí“ koláčky s palmovými srdíčky; houbové fajitas a rýžovou misku s ohromujícím množstvím koriandru, který, jak se zdá, nezbavili stonků.

„Nedáme si grapefruitové ceviche?“ zeptá se Jake.

„Ty vynechme,“ zamítnu jeho návrh. „Grapefruit není můj šálek čaje.“

Jakmile číšník Marcus odejde, Jake vytáhne zápisník.

„Promiň,“ prohlásí. „Mám takovou divnou úchylku, že si vždycky musím zapsat, když vidím někoho, kdo má na sobě boty Doc Martens.“

„To si děláš legraci.“

Jake skloněný nad zápisníkem zavrtí hlavou. „Nedělám. Začalo to na vysoký jako takový vtip a pak to prostě pokračovalo.“

„Jakýkoli martensky?“

Jake ke mně s naprosto vážnou tváří vzhlédne. „Musí být vysoký a černý.“

Vyprsknu doušek margarity. Kombinace limetkové šťávy a tequily míří přímo k jeho obličeji. Vidím letět kapky – zpomalené molekuly. Vytřeštím oči a na pusu si připlácnu ruku.

„Moc se omlouvám.“

Ukazováčkem si otře trochu tekutiny pod okem. „Zasloužil jsem si to. Přiznávám, že je to zatraceně divná věc.“

Podám mu papírový ubrousek ze stolu. „Mám ráda divný věci,“ prohlásím.

Vezme si ubrousek a osuší si obličej. „Díkybohu, protože zastrkávat si pořád ocas je asi tak po hodině fakt děsně otravný.“

„Jsi vtipálek,“ prohodím. „Vážně se dobře bavím.“

Jake zmuchlá ubrousek do kuličky, pak zavře zápisník a strčí si ho zpátky do kapsy. „Bezva,“ prohlásí. „Já taky.“

V průběhu večeře zjistíme, že jsme oba fanoušci Shakespeara, že milujeme zelená jablka, ale ne odrůdu Fuji, a že jsme oba noční ptáci.

„Příliš mnoho aktivit je jako šitých pro ranní ptáčata,“ postěžuje si Jake. „Práce, posilovny, farmářský trhy. Dokonce i pěší turisti v L. A. tě odsoudí, když dorazíš po devátý.“

Zvednu svou sklenku. „Přesně tak!“

„Pro lidi, jako jsme my, by měl existovat večerní farmářský trh, kde to nejlepší dostanou ti, co přijdou nejpozději.“

„Tvoje nápady se mi líbí.“

„To jsem rád,“ usměje se. „Tak jaká je tvoje práce?“

Jake popíjí už druhou margaritu a tváře má trochu zarudlé. Je to roztomilé. Už dlouho jsem se nesetkala s mužem, který neumí pít.

Moje práce je tak nějak od všeho trochu. Je chaotická, někdy toxická, zábavná, k vzteku a hlavně flexibilní. A úplně stejně bych popsala i svou šéfku.

„Irina je maličko blázen,“ spustím. „Ale mám ji ráda. Nebo ji prostě chápu, to je asi výstižnější.“

„Kendra mi prozradila, že ji jednou donutila probrat studentskou směs a vyndat z ní jen buráky! Proč si prostě nekoupí jenom ty zatracený oříšky?“

Pokrčím rameny. „Má ráda celkovou chuť studentský směsi. Nemůžeš popřít, že chutnají jinak.“

„Taky jí vybíráš buráky?“

Zasměju se. „Ani náhodou. Kvůli tomu tam pořád chodí Kendra.“

Abych byla upřímná, nic z toho mi nepřišlo nijak šílené. Během posledních tří let jsme si s Irinou vytvořily určitý rytmus. Věděla jsem, jakou kávu si dává ve všech řetězcích na světě (misto s ovesným mlékem ve Starbucks, ovesnou flat white v Coffee Bean, černou s napěněným ovesným mlékem v Peet’s), že všechny její potraviny by měly být bio, ale kdyby nebyly, vlastně by jí to nevadilo. Že ráda využívá nalétané kilometry, aby získala lepší třídu, ale pokud ji nemá jistou, musí se jí zarezervovat první třída. Že sice můžete naplánovat schůzky na dopoledne, ale nikdy nedopadnou dobře, a že v každém hotelu, kde bydlí, musí být posilovna. Výměnou za to nic nenamítá, když potřebuju v pátek volno nebo přijdu v pondělí do práce v jedenáct.

Měly jsme v Hollywoodu naprosto výjimečný vztah: funkční vztah dvou žen, v němž ale působila i mocenská dynamika.

„Ona je prostě zvláštní,“ řeknu. „Ale to jsme snad všichni, ne?“

Jake tomu věnuje víc pozornosti, než je podle mě nutné. „Já si myslím, že teda nijak zvláštní nejsem,“ řekne nakonec.

„Vážně?“

„Ty mě soudíš.“

Zvednu kukuřičný chips a naberu na něj lžičku salsy. „Nesoudím.“

„Ale soudíš,“ odporuje. „Děláš tu věc s obočím.“

„Jakou věc?“

„Tohle,“ prohlásí, ukáže na místo přímo nad středem svého obočí a zahýbá s ním.

Vyprsknu smíchy a zaskočí mi trocha salsy. Pořádně si loknu vody.

„Soudím tě,“ kývnu, jakmile polknu.

„Já vím,“ přisvědčí. „Ale nevadí mi to tolik, jak si myslíš.“

„Čím to?“

Položí si lokty na stůl a nakloní se dopředu. „Myslím, že mě necháš, abych tě poznal.“

Přemýšlím o prázdném listu papíru, který mám v tašce.

„Ještě jsi mi neřekl, proč ses tak opozdil.“

„Porouchalo se mi auto,“ odpoví.

„To je celé? Vždyť to ani není pravda.“

„Že se auta porouchají? Můžu tě ujistit, že se to stává pořád.“

„Myslíš třeba píchlou pneumatiku?“

„Nebo karburátor.“

„To nevím, co je.“

Jake se najednou tváří nejistě a já přemýšlím, jestli na něj moc netlačím, jestli nešlapu někam, kam bych neměla. Auto je zjevně jen výmluva. Díky informacím, co mám, k němu cítím určitou důvěrnou známost, která možná ještě není vhodná. Je to teprve první rande.

V minulosti jsem si na tohle musela dávat pozor. Vím, co pro mě bude kdo znamenat dřív, než to ví on sám, dřív, než bych měla. Koho vůbec zajímá jeho auto?

„To je fuk,“ vyhrknu. „Aspoň že řídíš. Mám pocit, že všichni v L. A. dneska jezdí Uberem. Líbí se mi ta představa, ale dělá se mi v něm špatně.“

Jake se maličko usměje. „Mohla by sis sednout dopředu.“

„Nejsem zrovna příznivcem nezávazných rozhovorů.“

„Já taky ne,“ přisvědčí. „A končí to tak, že jsem nezdvořilý a na zadním sedadle mluvím do telefonu.“

„Tomu se mi nechce věřit.“

Jakmile to řeknu, začne mi na stole vibrovat mobil. Popadnu ho a hodím do tašky, ale vidím, že mi volá Hugo. To už je devět? Dvě hodiny utekly rychle.

„Já zaplatím,“ ozve se Jake.

„To nic,“ povím mu. „Můj nejlepší kamarád. Jen mi volá, aby se zeptal, jak to dneska šlo.“

Jake mávne na číšníka, ale zároveň se zeptá. „A co mu povíš?“

S odpovědí počkám, až se ke mně zase otočí. „Solidní vyhlídky. Má úchylku na boty. Stojí za další zhodnocení.“

Pomalu na mě mrkne a já cítím, jak se ve mně něco uvolní, jako když padá náhrdelník. Na to, že je to tak příjemný večer, to není moc příjemný pocit.

„Jsem rád, že nám to Kendra domluvila,“ prohlásí. „Nesetkávám se s mnoha ženami, které by sebe samy tak dobře znaly jako ty.“

„Přijde mi, že pro mě je to sice kompliment, ale uráží to mé pohlaví.“

„Vůbec ne,“ ohradí se Jake. Je tak upřímný, až mě to skoro šokuje. „Jen se nesetkávám s mnoha ženami.“

Zadusím smích v okamžiku, kdy nám číšník přinese účet. Jake sáhne do zadní kapsy a vytáhne kartu. Chci vyndat peněženku, ale Jake položí ruku na mou a zarazí mě.

„Prosím,“ řekne. „To je na mně.“

Napadne mě zavtipkovat, jako bych to udělala obvykle. Něco o ceně za mou společnost. Ale místo toho mu poděkuju.

Jake mě doprovodí k mému autu – stříbrnému Audi z roku 2012, jemuž láskyplně říkám Sullivan. Získala jsem ho od herečky, která dlouhá léta vystupovala v sitcomu studia Fox, ale jakmile ho zrušili, okamžitě se přestěhovala zpátky do Kanady.

S Jakem po boku si všimnu, že je o něco vyšší, než jsem si myslela. Nebo je to možná jen jeho přítomností. Vyzařuje z něj určitá vřelost, díky které působí větší nebo tak nějak všudypřítomnější. Tím, jak mi odsune židli, jak mi přidrží otevřené dveře, jak mi jemně položí ruku na bedra, když přecházíme ulici před autem, které nám dalo přednost.

Dostaneme se k parkovacímu automatu. Dnešní večer je doslova nádherný – jasný, teplý a zároveň svěží.

„Tak jsme tady,“ řeknu. „Tohle je Sullivan.“

Jake si prohlíží auto. „Můžu tomu říkat Sully?“

„Jemu,“ opravím ho.

Jake na obranu zvedne ruce. „Nerad vyvozuju předčasný závěry.“

Pak mě chytí za loket. „Uvidíme se ještě?“ zeptá se.

Přikývnu. „To bych ráda.“

Nezaváhá – skloní se a políbí mě na tvář. Jeho rty jsou jemné, jenže taková je většina rtů.

„Jeď opatrně,“ řekne.

„Žádný rozbitý karburátor nehrozí.“

Zakoulí očima. „Jasně. Tak dobrou noc.“

Ještě než nastoupím, sleduju, jak se na ulici rozhlédne do obou směrů, přeběhne na druhou stranu a vydá se podél bloku. Otevřu kabelku. No jasně, dva zmeškané hovory od Huga a textovka: Asi dost dobrý. Jsem v Laurel. Přijdeš?

A pak vytáhnu lístek. Napadne mě, že jsem si ho neměla strkat do tašky. Měla bych ho zachovat nepoškozený. Je to koneckonců poslední vzkaz. Ten, na který jsem čekala. Neměla bych ho přeložit ani pomačkat.

Naštěstí přežil v dobrém stavu. Jen pár drobků z granoly a ty hravě opráším.

Jake, stojí na něm. Nic víc, nic míň.

Právě jsme se rozloučili, napíšu. Dej mi dvacet.

Chci to někomu říct a on je jediný, komu to říct můžu. Daphne Bellová konečně potkala svého ideálního partnera.

Kapitola třetí

Hugo, tři měsíce

Seznámili jsme se na hodinách herectví nebo spíš venku před budovou, kde probíhaly. Ani jeden z nás tam nebyl, aby se naučil hrát. Já vyzvedávala mladého herce, kterého nedávno obsadili do nového seriálu v televizní společnosti, jež mě zaměstnávala jako asistentku. Měli jsme být za patnáct minut ve studiích Warner Bros. I kdybychom vyrazili hned, už bychom se o deset minut zpozdili.

Stála jsem u dveří do studia v Hollywoodu, poskakovala z nohy na nohu a kontrolovala hodinky, když vtom se vedle mě objevil chlápek, který vypadal, jako by dělal konkurz na nového Jamese Deana.

„Jdeš pozdě,“ řekla jsem mu. „Hodina už skoro končí.“

Přijel v kabrioletu Porsche a ledabyle zaparkoval vedle Sullivana.

„Jen někoho vyzvedávám,“ odpověděl. „Nejsem herec.“

Zasmála jsem se. To jako fakt? Nikdy jsem neviděla nikoho, kdo by vypadal víc jako herec. A můj život se v té době skládal z toho, že jsem většinu svých bdělých hodin trávila nad nahrávkami z konkurzů.

Pořád si mě prohlížel. „Snažím se neurazit,“ prohlásil.

„Máš na sobě bílou košili a koženou bundu.“

Podíval se na svou hruď a zamyslel se. „Měla jsi vidět, co jsem měl na sobě předtím.“

Všimla jsem si jeho postavy, jak je vysoký. Nejsem malá, metr sedmdesát bez shrbení, ale on se nade mnou tyčil. Vysoký tak, že člověk musel zaklonit hlavu a přidržet si ji rukou, aby k němu vzhlédl.

„A co ty?“

„Taky nejsem herec.“

„To mi došlo,“ prohlásil a usmál se na mě. Měl výrazné dolíčky. „Podle toho, jak tou profesí pohrdáš.“

„To jsem neřekla.“

Jeho oči krátce sklouzly k zemi a pak zase nahoru ke mně. „Ani jsi nemusela. Mimochodem, já jsem Hugo,“ podal mi ruku.

„Daphne.“

Prsty měl dlouhé a chladné a na ukazováčku stříbrný prsten.

Pak se najednou rozletěly dveře a třída se vyvalila ven.

Můj herec, Dionte, celou skupinu vedl. Dvaadvacetiletý kluk s úsměvem, který ve mně vyvolával lehký pocit, že jsem jako paní Robinsonová. „Jdeme pozdě, já vím. Nechtěl nás pustit, než rozebereme jednu hereckou etudu.“

Dionte mě popadl za loket, otočil mě a vyrazil se mnou zpátky k autu. Ještě jsem si ale stihla všimnout štíhlé brunetky, která vklouzla Hugovi do náruče.

Jak jinak, pomyslela jsem si.

O pět týdnů později jsem na něj narazila znova. To už jsem se v kruzích hereckého studia Speiser/Sturges stala tak trochu stálicí. Dionte neřídil – jeho otec zemřel při nehodě na motorce, když mu bylo pouhých dvanáct let, a to ho odradilo od místa za volantem. Takže jsem ho každé úterý a čtvrtek po hodině vyzvedávala a vozila zpátky na plac.

Byl právě začátek června a počasí v L. A. se měnilo z džínů a triček na tílka, šortky a láhve s vodou.

Když jsem dorazila na parkoviště, Hugo už tam byl. Tentokrát měl na sobě bílo-modrou košili a mokasíny. Vypadal jako Clooney.

Nebyla jsem si jistá, jestli mě pozná, ale jakmile jsem vystoupila z auta, zamával mi.

„Ahoj, Daphne.“

„Hugo, že?“

Široce se usmál. „Pořád nejsem herec. I když jsem krátce využíval aplikaci na převod řeči na text, jestli se to počítá.“ Zvedl ruku. „Karpální tunel.“

„Moderní zranění.“ Přehodila jsem si tašku přes rameno a udělala pár kroků ke dveřím.

„Pro koho jsi přijela?“

„Pro herce.“

Zatvářil se pobaveně.

„Musím ho odvézt do práce. Jsem asistentka v CBS. Hraje v jednom novým hodinovým seriálu.“

Hugo přikývl. Na jeho důvod jsem se neptala; zdál se zřejmý.

„Líbí se ti?“

„Vyzvedávat ho?“

Hugo se zakuckal. „Ne, ten seriál.“

„Ještě jsem ho neviděla.“

Dveře se opět otevřely. Dionte vyšel ven a zase si dělal starosti s časem. Nechala jsem ho nastoupit do auta a pomalu jsem se k němu vracela. Zrovna jsem otevírala dveře, když jsem zahlédla, jak se Hugovi kolem krku vrhá nějaká dívka. Nebyla to ta samá jako před pěti týdny. Tahle měla blond vlasy. A kroužek v pupíku.

„Jdeme pozdě?“ zeptal se Dionte ze sedadla spolujezdce.

„Ano, ale skvělá zpráva je, že to můžeš svést na mě,“ pověděla jsem mu. „Od toho jsem tady. Tvůj štít proti pozdním příchodům.“

Následující úterý stálo Hugovo porsche úhledně zaparkované na místě a Hugo seděl na kapotě. Džíny, černé tričko s límečkem, jednu nohu si opíral o pneumatiku, druhou nechal volně viset.

„Máš v plánu vystřídat všechny holky ve třídě?“ prohodila jsem.

„Ahoj,“ usmál se. Zdálo se, že mě vážně rád vidí, ale takový byl zkrátka jeho obličej. Vždycky plný života – dalo se z něj vyčíst, jak rychle pracuje jeho mysl podle toho, jak emotivně se tvářil. „Na co narážíš?“

„Zdá se, že herečky v téhle třídě jsou tvůj typ.“

Podíval se ke dveřím a pak zpátky na mě. „Možná jsem já typ všech hereček v téhle třídě.“

„Tuhle hlášku jsi ukradl.“ Zamkla jsem za sebou auto.

„Jack Nicholson,“ kývl. „Já vím.“

Cítila jsem, jak se mi protivně sevřel žaludek. Znal Nancy Meyersovou.

„Začínám si připadat, jako bychom byli rodiče, co vyzvedávají děti ze školy,“ utrousila jsem.

„Tak za prvé bych si vážně přál, abys mě tu neobsazovala do role rodiče. A za druhé tu dneska nejsem proto, abych někoho vyzvedl. Vlastně musím zmizet, než lekce skončí. Cassandra mě momentálně z duše nenávidí.“

„No nepovídej,“ prohlásila jsem, aniž bych přitom hnula brvou.

„Jsi vtipná.“

„Tak proč jsi tady?“

Hugo odlepil nohu od pneumatiky a vstal. „Pochopitelně abych viděl tebe.“

Odfrkla jsem si. Hugo jen vyvalil oči.

„Ani náhodou.“

Hugo přikývl. „Ale jo.“

Byl přitažlivý. Vysoký, tmavý, pohledný. Dobře oblečený, zjevně úspěšný. Ale taky arogantní, to bylo tak patrné jako kolínská, která se ke mně ve vlnách linula. A arogance má tendenci rychle přecházet v nevlídnost. Neměla jsem zájem.

Navíc jsem nedostala žádný lístek. Žádné jméno, žádný časový údaj.

„Možná mi to lichotí, ale nejsem tvůj typ,“ odbyla jsem ho.

„Proč?“

„V tomhle mi prostě věř.“

„No já ti věřím, ale jsem zvědavý.“

Dionte vyšel ven. Byl sám. „Herecký etudy ještě neskončily, ale Tracy říkal, že můžu odejít.“ Podíval se na Huga. „Ahoj, kámo.“

„Ahoj.“

„Nechtěl jsem je nechat čekat. Julie nesnáší, když se opozdím.“ Dionte zamířil k Sullivanovi.

Hugo mi přišel otevřít dveře. Nastoupila jsem, on je za okénko zavřel.

„Podle mě jsi zábavná. A sexy,“ prohlásil a sklonil se. Cítila jsem, že se červenám, ale ignorovala jsem to. „Nedala bys mi na sebe telefon?“ Strkal svůj mobil do okénka.

Podívala jsem se na Dionta, který na sedadle spolujezdce hloubal ve scénáři a předstíral, že neslyší to, co zjevně slyšel.

„Nejsem jako ostatní lidi,“ řekla jsem mu.

Hugo se na mě zahleděl přimhouřenýma očima. „Já vím.“

Nastartovala jsem. Hugo ustoupil od dveří.

„Hej,“ zavolal. „Počkej. Sakra, asi jsi dostala pokutu.“ Vytáhl papír zastrčený za přední sklo a podal mi ho.

Rozevřela jsem ho a tělem jsem stínila slova. Hugo, tři měsíce.

Nedokázala jsem říct, jestli se mi ulevilo, nebo jsem byla naštvaná. Poslední vztah jsem měla před čtyřmi lety – trval šest měsíců – a od té doby jsem prožila jen prodloužené víkendy.

Ale teď jsme byli tady. Na začátku devadesáti dnů.

Ukázala jsem na jeho telefon.

„Podej mi ho,“ vybídla jsem ho.

Kapitola čtvrtá

Když dorazím, Hugo už si hoví venku u svého rohového stolu. Vklouznu do podniku Laurel Hardware u bulváru Santa Monica, zamávám hostesce a vydám se dolů po schodech na jejich zadní terasu. Je to krásný prostor – stoly jsou rozestavené po celé ploše a světla visí ze stromů nad hlavou. Neformální, příjemné a jídlo je famózní. Růžičková kapusta „Lollipop“, smažená kachní rýže a nejlepší, na pánvi připravený losos, jakého jsem kdy jedla.

Čekám, že vedle něj uvidím Natalii, ale místo toho jsou u stolu tři chlápci, z nichž v jednom poznávám manažera tohohle podniku.

„Ty jsi přišla,“ prohlásí Hugo. „To je super.“

Nahne se ke mně a políbí mě na tvář. „Daph, tohle je Sergio a Irwin; Paula už znáš…“ Nakloní hlavu na manažera a já na něj maličko mávnu. „A, lidi, tohle je Daphne.“

Posadím se. Hugo mi podá tequilu se sodou. Drink mého srdce po pracovní době. Teď ho pije i Hugo.

„Už se zvedáme,“ ozve se Irwin. „Ale podívej, Hugo, jestli si promluvíš s Alexandrou a ona bude souhlasit, pak bychom to zvážili.“

Hugo přikývne. „Podle mě je to fakt skvělá příležitost, chlapi.“

„Jen nám dej vědět,“ přisvědčí Sergio. Pak se otočí ke mně. „Těšilo mě.“

„Mě taky.“

Odejdou a Paul se vrátí k práci.

„To jsou ti chlapi, co řeší Sunset 820?“

„A to je novinka?“

„Tak jaký to bylo?“ spustí.

„Jiný,“ odpovím.

„Kecy.“