PETRA NACHTMANOVÁ

VÁNOČNÍ FLIRT

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Petra Nachtmanová, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 153. a 121. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-63-0 (epub)

ISBN 978-80-88672-64-7 (mobi)

1. kapitola

Návrat zatoulaného dobrodruha. Antonio Mondali si spokojeně pohvizdoval během ranního holení před zrcadlem v koupelně. Dosud ho naplňoval pocit náhlé velké radosti. Nedokázala ji přetnout ani hořká tečka na závěr v podobě Rosy Sirani a její nezdařené cesty do nitra Antoniovy duše. Vlastně by duši a srdce z Rosina tažení vynechal, její vpád mířil do luxusní velké postele a ke zdroji financí z firemního trezoru či z naducaných kapes a peněženek majitele Mondali AT.

Rosu zastavil včas. Zamrzelo ho její počínání, ale naštěstí nechal truchlení nedaleko adventních trhů v Miláně, kde ji vysadil s tichým pozdravem na rozloučenou.

Italskou firmu založili jeho rodiče v devadesátých letech dvacátého století. Specializovali se na kompletní vybavení interiéru v elegantním designu a v originálním zpracování. Antoniovi se povedlo udělat z malé firmy středně velkou, která mu osobně připadala spíš gigantických rozměrů.

Strýc a otec se kdysi pustili do podobného druhu podnikání. Bratři si vzájemně dohazovali kšefty, radili se, podporovali.

Před pěti lety se rodiče rozhodli předat rozjetý byznys svému jedinému dítěti, synovi Antoniovi, který se narodil do manželství plného lásky, oddanosti, porozumění a smíchu. Samozřejmě se vyskytly i problémy, ale s italským temperamentem se řešily potíže s nadhledem.

Antonio si povzdechl. Někdo měl štěstí v lásce, někdo v byznysu.

Firmu převzal od rodičů se vším všudy v době, kdy usoudili, že nastal čas si užívat života ve dvou, dokud mají dost sil na oblíbené koníčky. O touze po vnoučatech se naštěstí nezmiňovali. V té době opět Antonio zápasil se svými nepovedenými láskovými démony, ženy ho ničily.

Rodiče ho tedy ponořili do náročného života obchodování, čímž mu život pěkně okořenili nikdy nekončícím adrenalinem.

Antonio pociťoval, jak se rychlejším a rychlejším tempem přesouval do kategorie věčných workoholiků se sklonem k samotě. Rozrostla se v něm nechuť hledat ženu na celý život, nelákala ho ani vidina jakéhokoliv pokusu o vztah. Prožil tolik zklamání, že ať se díval, jak se díval do budoucnosti, nacházel jen vidinu dalšího krachu v poli zamilovaného bláznovství. Možná sem tam kratičký a nezávazný flirt. K ukojení fyzických potřeb, nic víc. Ano, svůdné krásky se nepřestávaly činit. Udělaly by prakticky cokoliv, aby s ním strávily alespoň jedinou noc. Nenáviděl jejich podbízení a vtírání. Když už si přál zaflirtovat a potěšit se, musel se rozhodnout sám. Vybrat top nabídku pro zvolenou noc či den.

Vysušil si vlasy, umyl obličej a vyčistil zuby. Odešel do prostorné šatny a oblékal si vínovou košili, když se rozezněl telefon.

Sestřenice Marietta.

Hovor přijal, jistě si připravila dlouhý proslov, kdy na něho vychrlí peprné nadávky a nekonečné otázky „proč“. Proč nedal šanci její úžasné a dokonalé kamarádce Rose?

Lhářka si nezasloužila ani minutu drahocenného času!

Překvapila ho. Vyslechl si od ní úplně jiná slova. Ani nepozdravila a svým ochraptělým nemocným hlasem ze sebe sypala omluvy.

„Omlouvám se, zlatíčko. Prosím, promiň. Moc a moc se omlouvám, na kolenou prosím, abys mi věřil, že jsem ji na tebe neposlala schválně. Události se tak divně seběhly. Kdybych jela s vámi autem, nedovolila by si tě vzít ani přátelsky za ruku, natož po tobě vyjet.“

„Proboha, co ti všechno vyprávěla?“ zhrozil se.

„Neboj, postupně jsem z ní vytáhla pravdu. Ze začátku tě líčila jako gaunera, co ji vyhodil v ponuré uličce Milána. Tomu jsem samozřejmě nevěřila, znám tě dostatečně dobře. Postupně z ní vylezlo, jak po tobě toužila tak silně, že se nedokázala víc ovládat. A nepochopila, proč jsi jí nedal šanci, když ti slíbila, že se s dosavadním přítelem rozejde. Já netušila, že by svýho šamstra chtěla měnit. Rozplývala se nad tím svým Ricardem a vánočními milánskými trhy tak dojemně, až vypadala, že bez nich umře. Akorát mě obalamutila. Prý, ať o její známosti před tebou nemluvím. Jak se zdá, nedychtila po odvozu zdarma, ale po tobě. Neublížila ti?“

„Ne, proboha. Nechovala se jako šílená, normálně mě balila. Kdyby nelhala, možná bych si s ní někde zahrál na dráždění při svlíkání a tak dále.“

„Aha. Víš, Rosa je fajn ženská, ale jak se kolem ní mihne chlap, co ji rozdráždí, aniž by se jí dotknul, hodí kamarádství stranou a chová se predátorsky. Tebe neulovila. Smůla.“

„Smůla? Spíš štěstí!“

„Jo, souhlas.“

Marietta se rozesmála a brzy i rozkašlala. Omlouvala se za časté smrkání a kašlání. A hlavně hrůzné Rosino chování jí extrémně vadilo.

„Vím, jak je tvoje duše poslední roky citlivá. Podobný podraz a lákání do sítí vášně bych vědomě nezorganizovala. Věř mi.“

„Brzdi, zase taková citlivka nejsem. Čas mě obrnil. Pravda, podezíral jsem tě z kuplířství.“

„No dovol?“

„Dovolím ti zalézt do postele a potit se. Mám ti zaplatit donáškovou službu první pomoci?“

„Jsi hodný. Poslechnu a zavoláme si, až můj hlas přestane stávkovat, jo?“

„Ano. A netrap se kvůli Rose.“

Znovu děkovala a omlouvala se. Naposledy vyřkl pozdravy na rozloučení a nekompromisně položil telefon.

Ženy uměly kecat donekonečna!

***

Včera se vrátil od strýce z okolí Bolzana. Zůstal tam nakonec dvě noci oproti původně jedné zamýšlené. Přiznával, že se s ním viděl častěji než s tátou a mámou, se kterými se naposledy shledal právě na pohřbu milované tetičky Lavinie.

Gianni se nenechal ani jednu sezónu odbýt. Nefungovaly na něho žádné výmluvy a poznámky o neodkladných důležitých povinnostech, sotva Antonio spustil obehranou písničku o důvodech, proč se mu nehodí přijet zrovna v prosinci, když má stovky úkolů, které se nedají odložit či pohřbít do šuplíku zapomnění.

„Moc dřeš, synovče. Stačí slyšet tvůj hlas v telefonu a hned vím, že ti dochází šťáva. Sbal si pár věcí, hoď je do auta a ujížděj zírat na krásy italských hor.“

„Možná máš pravdu,“ připustil. „V poslední době mě únava hrozně ovládá.“

„Tělo vyžaduje svěží čerstvý vzduch, žádný uzavřený prostory, odkud nevystrčíš nos ani na pět minut. Co je to za život pořád čučet na obrazovku notebooku?“

„Moderní práce.“

„Fajn,“ zabručel. „Čekám tě a nevykrucuj se, kde by sis asi jinde vybral vánoční stromeček? Snad ne někde u stánku vedle hypermarketu?“

„Já... ehm... žádný jsem letos neplánoval.“

„Cože? Chlape, ty se mi snad zdáš! Přijeď a neodmlouvej, tradičně si svýho favorita označíš sám přímo v lese. A pořiď si ozdoby, nezůstane holý a pohozený někde u tebe v předsíni až do jara. Sice se nic nevyrovná tý vůni, ale aspoň slaměný řetěz a barevný blikátka by si zasloužil, ne?“

„Ano. Je to tak. Netušíš, jak moc jsi mi pozvedl náladu. Škoda, tento týden se k tobě nedostanu. Hoří plno termínů.“

„To je blbý. Nejvyšší čas se vytratit po italsku... zítra tě čekám.“

A poslušně vyjel po ranním probuzení. Cestou se zastavil v kavárně, kde podle zvyku relaxoval, když řídil stovky kilometrů bez spolujezdce. Během trasy navíc zaparkoval na dvou místech v okolí Gardského jezera, kde si dosyta užíval malebné scenérie.

Gianniho vřelé přivítání dokázalo ve vteřině prolomit veškeré ochladnutí citů vzniklé během odloučení. Dokázal nehranou radostí nakazit okolí. Sotva se Antonio ocitl u prvního schodu honosné budovy, všichni přítomní se seběhli a přivítali ho s tak nestrojenou vřelostí, že mu ukáply slzy dojetí. Nezaháleli ani psi, přiskočili, kňučeli a vrtěli šťastně ocasy. Nevzdálili se, dokud je neoslovil jmény a alespoň je nepohladil po srsti.

Když se Antonio se všemi obejmul a potřásl rukou, prošel otevřenými mohutnými dveřmi z dubového dřeva. Zastavil se ve vstupní hale, se schodišti do prvního patra po obou stranách. Nejdříve se zastavil u stěny uprostřed. Minule tu stoprocentně nestála. Šlo o bohatě vyřezávaný panel, vzpomínkový, na tetu Lavinii. Náhle zemřela před dvěma lety na srdeční selhání. Škraloup na všudypřítomné srdečnosti. Uprostřed obrovské dřevěné desky visel obraz, tetin portrét. Vystihoval ji přesně. Stála na kusu skalního převisu, kolem sebe stromy, křoviska, dole v údolí divoká řeka. Její oči vyzařovaly dobrotu a naprosté smíření se vším, co jí život nadělil.

„Obraz jsem přemístil naproti oknu, aby se dívala na oblíbenou cestu mezi stromy a na kousek zahrady,“ zašeptal Gianni s bolestným pousmáním na rtech.

Antonio přikývl beze slov. A tiše chvilku společně stáli před obrazem a několika fotografiemi z minulosti.

„Zajdeme do jídelny, ano? Jistě ti na silnicích vyhládlo. O žízni ani nemluvím. Já tě místo pozvání ke stolu s bohatým jídlem zdržuji u vchodu,“ vytrhl se z truchlení strýc. Neustále se vracel ke dni, kdy mu odešla jediná velká láska života. Věděl, že žádná další žena tolik nezasáhne Gianniho hluboké city a touhy. Přítelkyni do nepohody nezavrhoval.

„Čas na pietním místě ovládají duchové. Teta se také zajímala, jak jsem se celý rok měl a jestli mne našla žena snů?“

„A našla?“

„Ani náhodou.“

Oba se rozesmáli a Gianni vzal synovce kolem ramen. V družném dialogu procházeli chodbou do zadní části přízemí, kde se nacházela nejkrásnější místnost staré stavby.

Historicky významná vila se předávala v rodině Lavinie z generace na generaci. Nyní kompletně náležela Giannimu. Nadřel se na vylepšování víc než kdokoliv z předků.

Antonio odjakživa miloval právě tento kout. Kolikrát se tady pošťuchovali s bratrancem a sestřenicí? Nespočítal by dny, kdy si jeden druhého dobírali, vyplazovali na sebe jazyky a prali se kvůli hračkám a nepodstatným věcem, které byly kdysi nejdůležitějšími na světě.

Zastavil se a mlčky sledoval řadu francouzských oken, kudy se vycházelo na terasu. Přes letní období otevřené a rozhalené výhledy, během zimy zatemněno a zavřeno po většinu dní. Uchvacoval ho obrovský stůl z masivního dřeva, k němuž mohlo bez tísnění usednout až dvacet osob. Židle působily mohutně a starobyle. Atmosféru dávné majestátnosti dolaďoval křišťálový lustr a prosklená skříň se sbírkou kovových, skleněných a porcelánových číší.

Antonio Mondali se posadil co nejblíže k teplu. Ve velkém kamenném krbu praskalo dřevo a šlehaly plameny. Pozorně se zadíval do pravého rohu stěny na rozsvícené barevné žárovičky na vánočním stromku. Špičku jehličnanu zdobila hvězda zhotovená z barevných perliček. Jednotlivé větve zkrášlovaly ze dřeva vyřezávané figurky andělů, sněhuláků, jelenů, lišek, stromečků, dárečků, zvonečků a sněhových vloček.

Strýc mu podal uvařenou kávu a dezert v podobě jablečného závinu.

„Dej si. Předkrm. Brzy si pochutnáme na hovězích žebírkách a opečených bramborách s bylinkami. Dobrota.“

„Věřím ti. Děkuji. Nepamatuji si, že bych u vás jedl něco nechutného.“

Antonio vstal a nalil si vodu do sklenice z připraveného džbánu ze středu stolu. Napil se. Vyschlo mu v krku. Studené podnebí vysušovalo hrdlo a odhalenou pleť obličeje. Prohřeje se poblíž rozdělaného ohně a po zdvořilostním hovoru se vydá na obchůzku okolí. Nebo až zítra. V zimě se stmívá po čtvrté hodině a nerad by se producíroval dvakrát oslepen – jednou kvůli tmě a podruhé kvůli větrem poháněném sněhu.

„Najal jsem si novou hospodyni. Mladší než předchozí. Zkouší nové recepty a docela se divím, že jsem se novinkám v jídle dlouhé roky bránil,“ oznamoval mu strýc.

„Rozumím. Také se nerad vzdávám vyzkoušených dobrot. Štrůdl je výborný.“

„Přidej si, kolik chceš,“ pobídl ho a přisunul mu tác s moučníky nadosah.

Antonio by jindy poznamenal cosi o náhle přeskočené jiskře mezi strejdou a hospodyní. Netroufal si. Mohl by ho nevhodnými narážkami zranit, tudíž předstíral slepotu v tomto zaměření a napil se kávy. Nasával zdejší klid a přírodní vůně. Dokázaly ukolébat rozbouřené úvahy.

Nikomu neuniklo, že v nádherném domě převládají dřevěné doplňky a vybavení. Hřejivý a vděčný materiál. Gianni Mondali miloval dřevo v různém provedení. Vlastnil i několik pozemků a les. Pronikl do trhu se dřevem. Obstarával z ciziny pelety, lepené dřevo a sortiment na jeho výrobu, hoblované dřevo a jehličnaté řezivo. Nikdy nevsázel na levné varianty, upřednostňoval kvalitu výrobků a skvělé služby zákazníkům. Dařilo se mu, i když nejel na sto procent, jak říkával. Materiál pro stavebnictví a topení se málokdy vychýlil z módní lajny, proto do byznysu zasvětil dceru Mariettu, která zde fungovala jako zástupkyně a také zodpovídala za zpracování objednávek a organizování. Práce v rodinné firmě ji bavila na rozdíl od Antoniova bratrance Federica, který od dětství toužil po práci hasiče a také se jím stal. Bohužel, domů moc nejezdil. Nejčastěji působil v Kalábrii a v oblastech velkých veder s vyšší hrozbou vzniku požárů. Oženil se a měl dvě děti: dva syny.

Poklidnou siestu u kávy přerušila lidská fujavice. Dveře se rozlétly a sestřenice Marietta několika pohyby doskočila k sedícímu bratranci, pevně ho objala kolem krku a málem uškrtila samou radostí, že se zase vidí.

„Toni, Tonine nejmilejší, vítej. Tolik jsem se na tebe těšila. Měl bys jezdit častěji.“

Vstal, stejně se pod ním židle rozkymácela. Náležitě se oba přivítali.

„Měl, ale znáš to.“

„Nezná,“ zabručel Gianni a domlouval se s hospodyní, která vešla těsně po Mariettě, co naservírují k zítřejšímu slavnostnímu obědu.

„Táta rozumuje, normálka. Omlouvám se, zdržela jsem se venku s jedním klientem, přesněji řečeno, přijel jeden a po něm další.“

„Jsem rád, že se ti daří.“

„Jak co. Láska v nedohlednu.“

„Hehe, nejsme náhodou příbuzní?“

Federico byl o dva roky starší než Antonio, Marietta o dva roky mladší.

2. kapitola

Ranní počasí ho přivítalo nárazovým ledovým větrem a sněhovými vločkami snášejícími se z tmavě šedé oblohy. Probudil se již za tmy. Ne, nedočkal by se žádné pochvaly za brzké probuzení. V zimě světlo přicházelo mnohem později než v létě. Až krátce před osmou.

Chystal se na oblíbenou procházku. Pokaždé, když se dostal do této oblasti, neodolal projít známá místa. Obdivoval přírodní útvary, krajinu plnou překvapení, v létě poslouchal ptačí zpěv mezi stromy, v zimě se brodil sněhem a bručel, jak ujití stanovené vzdálenosti dává zabrat.

V dáli zaslechl zvuky motorové pily. V lesích se pilně pracovalo. Gianni také svítil v přilehlé budově, kde cosi upravoval na traktorku s vlekem. Antonio nahlédl otevřeným vraty dovnitř, pozdravil, ale domníval se, že ho strýc nezaslechl.

Mýlil se. Slyšel. Zrovna si rovnal čepici na hlavě a nasazoval rukavice vytažené z kapsy, když na něho zavolal:

„Hej, Tonine. Vezmi s sebou psy. Rádi se proběhnou. Do hodiny za vámi vyjedu s pilkou a nazpátek se povezete i se stromkem.“

„Jasně, díky.“

Obešel budovu a zamířil k venkovním voliérám pro psy. Už z dálky vesele vrtěli ocasem a tušili, že je čeká prohánění po okolí. Faraon a Fila ho dobře znali. Nikdy nechápal, jak je možné, že ho psi poznají i po tak dlouhé době odloučení. Netajil se dobrým pocitem, když ho vítali kňučením a nenaháněli hrůzu svým hlubokým štěkotem, jako když se blížili cizáci. Nezapomněli, protože je znal už od štěněcího věku. Tehdy před šesti lety tady zrovna trávil měsíc dovolené, když si je strýc přivezl jako tříměsíční malé pejsky. Denně se jim rád věnoval. Na srandovní psí kousky si bez řečí udělal čas.

„Faraone. Filo. Kluci jedni, jak rád vás zase vidím!“ mluvil na ně, když je pustil a oni na něho skákali radostí. Přivítal se s nimi pohlazením a krátkým obejmutím. Včera je už krátce viděl, ale oni se chtěli vřele vítat denně. Navíc nyní je bral jako osobní milý doprovod, schopný se porvat s nepřítelem, když dojde k nečekanému útoku. Šlo jen o hodně bujnou představivost, ale srdce dobrodruha v něm stále tlouklo. On se svou vlkodlačí ochrankou.

V duchu se zasmál a zavelel: „Jdeme!“

Vyrazili přes zadní zahradu na cestu a po zhruba půl kilometru odbočili doprava. Slunce se prodralo na oblohu. Nebe uchvacovalo jasnou modrostí bez mráčků, což se mohlo během málo vteřin úplně změnit. Vypravili se podél jezera. Vzduch byl mrazivý a voněl dřevem. Antonio ho cítil všude. Čerstvě nařezané dřevo, jehličí, tající sníh na teplých dlaních.

Naprosté ticho přerušoval jen sílící vítr. Ten často rozvířil poletující sníh. Otřel si nos, kam mu dopadlo několik studených kousků sněhu.

Psi se rozštěkali. Zvuk traktoru je vyrušil. Přestal snít.

„Jaký sis vybral? Ukaž!“

„Koukám na kontejnerový varianty. Novinka?“

***

„Rosa Sirani, ahoj.“

***

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola