ANDREJ MIRO

ŽENY VE VÁŠNI 5

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Andrej Miro, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídka rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 147. a 115. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-51-7 (epub)

ISBN 978-80-88672-52-4 (mobi)

TENKRÁT NA VÝCHODĚ

1. SEDLÁČEK

Nastartoval jsem starýho zaprášenýho záporožce. Voprýskaná červená barva karoserie svědčila vo tom, že si lakýrník, co se tomuhle plechu měl vobčas věnovat, vzal volno už navždycky. Měl jsem úkol, kterej ale vyžadoval, abych zrovna dvakrát nápadnej nebyl. A tohle vozidlo bylo tak všední a nevýrazný, že by nemělo bejt nikomu nápadný, koho vlastně veze. Ostatně, ani ten, co ho řídil, nebyl žádnej lúmen. Na tý cestě na východ je takovejhle starejch pekáčů na cestách hodně, takže ta moje Tavria se tam ztratí jako jehla v kupce sena.

Votevřel jsem dálkovým vovladačem vrata vod luxusní garáže horský vily na český Vysočině patřící mému příteli lesnímu těžaři, vyjel na kamenitou cestu a začal sjíždět do údolí. Bylo pozdní vodpoledne. Jasno. Žádnej vítr. Slunce svítilo do zadního skla. Bylo i podle toho slunce jasný, kam jedu. Na východ.

Míjel jsem borovice, břízy, jedle, buky i smrky. Les předváděl druhy stromů jako duha barvy. Kdybych byl dendrolog, asi bych se tady nenudil. Vybočil jsem z lesní cesty na hlavní silnici. Hnal jsem to stovkou. Tavria se při 110 cukala jako stará kráva při dojení. Po sto kilometrech jsme byli voba dost unavený. Párknul jsem to na malým parkovišti u lesíka, kterej byl stoprocentně plnej hoven. Ani nebylo nutný si to jít ověřit. Smrádek linoucí se vodamtud mi celkem stačil. Skočil jsem zpátky do auta a najedl se z bohatejch zásob, který jsem dostal na cestu vod majitele tý luxusní vily. Zapálil jsem si Winstonku. Kolem se míhala rychlá vozidla. Seděl jsem takhle bezduše snad půl hodiny a pokuřoval jsem. Smrákalo se. Dal jsem odpich a další stovku kilásků jsem jel už pomaleji. V hlavě se mi roztančily neurony. Hypokampus začal zase makat. Vyjel jsem ze silnice první třídy u Žiliny na dálnici. Poprad byl ještě daleko. Zahlídl jsem těsně před úplnou tmou siluetu zříceniny hradu Strečno. Provoz byl tak hustej, že jsem musel často v kolonách vozů přibržďovat. Lepší vozy si nedaly pokoj. Vyjížděly z kolony a předjížděly za každou cenu odstavným pruhem vpravo. Tavria vrněla nadšením, co má rychlejších kámošů, a já jsem hulil jednu Winstonku za druhou. U Liptovský Mary bouračka. Dva kamiony se předjížděly tak dlouho, až při tom jeden řidič usnul. Všude hasiči, sanitky a poldové. Řidiče mířícího na Ukrajinu už neprobudili. Jeho kabina i on sám byli na maděru. Fronta a čekání...

V deset večer jsem se konečně doplazil pod Tatry. Sjel jsem z dálnice a hnal jsem auto do tatranskejch kopců a zapárknul po klikatý cestě plný zatáček před pohostinstvím Starý Smokovec CENTRAL.

„Fajn místo“, zamlel jsem si pro sebe a vstoupil. Bylo už lehce po sezóně. Vevnitř pěkný dřevěný stoly a bytelný lavice a židle. Na nich skoro nikdo. Místní štamgasti seděli u stolu pod pípou a mastili karty. Pili pivo. Zlatej bažant ´kokrhal´ na stole každou chvíli. Kolem mě se protočil chlápek v číšnickým vobleku s dalšíma bažantama. Sedl jsem si do nejzadnějšího kouta tohohle lokálu, abych viděl na všechno. Hlavně na dveře a lítačky u baru. Bylo už před zavíračkou. Moje Swiss Military Hanowy si ukazovaly čas za deset deset. Nebránil jsem jim v tom.

Číšník hbitě přikvačil, a tak jsem mu rovnou řekl, že se moc nezdržím, abych nemusel poslouchat, že už končej. Vobjednávka byla stručná. Nakládaný hermelín nebo brynzu a kafe turek. Dostal jsem během deseti minut brynzu i hermelín. Káva byla silná tak, jak jsem chtěl. Zaplatil jsem a šel pomalu k východu. Chlapi zrovna dohráli partii a jeden z nich, jak jsem kolem nich procházel, zvedl nedopitej půllitr a nastrčil ho směrem ke mně.

„Skaďial pánko, skaďial? Z ďaleka?“

„Jo. Z daleka. Myslel jsem, že stihnu lanovku na Chopok. Ale na dálnici byla bouračka.“

Chlap se divně zahihňal. Vostatní tři jen koukali.

„A čo tak sám? Chlap ako panna orleánska a je tuná plonk...“

„Jsem hermafrodit, takže si vystačím.“

„Herma čo?“

Čuměl na mě jako z jara a napil se z půllitru. Kumpáni se uchechtli. Dal jsem nohy do pohybu a votevřel a zavřel za sebou dveře vod lokálu. Tavria na parkingu tiše spala.

Nastartoval jsem ji. „Holka moje vomšelá a vomlácená, ještě musíme kousek dál. Pojedem radši přes noc a pak si dáchnem. Na silnicích bude volnějc. Dám ti i cucnout. Ale až v Prešově. Nesmíme bejt rozmazlený…“

Kdyby mě někdo poslouchal, myslel by si, že jsem zralej na psychiatra. A nebyl by daleko vod pravdy.

Abych ani v noci nebudil zbytečnou pozornost, jel jsem z Prešova severní trasou. Navigaci jsem měl ve smartfounu nalajnovanou na hraniční přechod v dukelským průsmyku. Hladce jsem tudyma přejel kolem půlnoci do Polska. Na hraničním přechodě se nudili dva slovenský a dva polský celníci. Kontrolovali namátkově jen kamiony a mezinárodní dopravce. Kolem druhý v noci jsem už brzdil v polským podkarpatkým Přemyšlu. Poláci na hranicích Oddziału Celnego w Medyce mi jen zamávali, protože jim stačilo, když viděli mýho starýho Záporožce, a bylo jim to všecko dost jasný. Zato Ukrajinci v Sheghini to začali tejrat. Chtěli vidět papíry a Winstonky ve čtyrech kartonech na mým sedadle pro spolujezdce je vytočili až do nebe. Zřejmě mě považovali za pašeráka. Jenže to nemělo žádnou logiku. Cigára se pašovala z Ukrajiny, a ne na Ukrajinu. Vyzvali mě, abych vystoupil. Neudělal jsem to. Místo toho jsem stáhnul vokýnko u spolujezdce a podal jsem celníkovi karton Winstonek. Druhej přistoupil k mýmu vokýnku a zařval:

„Dej mi doklady, chlape! Máš nějaký dokumenty?“

Vytáhl jsem ze šuplíku svůj pas. Podal jsem mu ho s klidnou tváří a upřeným pohledem na pohraničníkovu čepici, kterou měl nasazenou poněkud nakřivo.

„Vsevoloď Michajlovič Čmuchalenko? Divné jméno.“ Zadíval se mi do vočí a potkal se tam se širokou ruskou stepí, kterou jsem měl před sebou. Trochu uhnul pohledem a pak zařval!

„Dej mi to.“

„Máš služební čepici nakřivo.“ Řekl jsem mu klidně a s úsměvem.

Reflexivně si začal narovnávat služební čepici. Šlápl jsem na plyn a zmizel ve tmě.

Do Lvova to bylo vod hranic kousek. Byly dvě hodiny po půlnoci a já jsem měl před sebou ještě tři hodiny cesty. Tavria vzlykala a já jsem to radši neposlouchal a myslel jsem si na svý. Tak nějak jsem vůbec netušil, do čeho vlastně jdu a jak budu co řešit. Jenže to bylo právě na tý mý práci pěkný a taky riskantně vzrušující. Silnice byla rovná jako prkno vod dobrýho truhláře. Nevysoký kopce ukrajinskejch Karpat jsem nechal daleko za sebou, projel jsem kolem slavnýho bitevního pole u Zborova. Měl jsem na týhle cestě pár drobnějších úkolů. Proto bylo nutný jet autem. Mohl jsem si klidně sedět v nějakým Aeroflotem řízeným letounu v byznys klas sekci a popíjet ruský šampaňský. Jenže to, co jsem během dalších čtyřiadvceti hodin měl províst, bylo dosažitelný nejlíp vosobním vozem. Zapálil jsem cigaretu. Přemejšlel jsem vo tom, proč je častokrát šedá ekonomika úspěšnější a rychlejší než ta legální a proč je podsvětí líp a rychleji informovaný vo důležitejch černejch zásilkách a destrukčních akcích než my a než naše ústředí. Maj všecko líp zesíťovaný a my pak hrajem druhý housle. Přitom už po staletí jedou furt to samý. Maj tu samou strukturu, ty samý vazby a způsoby jednání. A je to vlastně strašně jednoduchý. No a v jednoduchosti je síla. Spojka, informátor, poslíček na každým důležitým rohu. Bílej kůň, černá labuť, nastrčený figury, který za úplatu něco kryjou, nebo vo tom, co se děje, ani nevěděj, ale jsou manipulovaný něčím nebo někým, kdo ví, jak a proč to dělá. No a někde na konci tohohle jednoduchýho řetězce stojí, čeká nebo sedí na vypolstrovaným koženým, hodně měkkým křesle, velkej boss. Velkej Padre Padrone. K němu se pak sbíhaj všechny vlásečnice, cestičky, cesty a dálnice černýho byznysu. Maj ještě jednu ´edvántydž´. Je jich hodně. Nás málo. Trochu to připomíná šachy. Jenže na jejich straně šachovnice je trojnásobek figur. Jediný, co se v takový hře dá udělat, abyste vyhráli, je prostě a jednoduše nejlepší celou šachovnici zbourat. Nejlíp jedním trhnutím ruky. Bác. Figurky jsou pod stolem. Jenže za chvilku vylezou po nohách u stolu zpátky na šachovnici. A jsou tady zase. Sysifos to měl snažší...

Zima mi k ránu lezla do auta i zavřeným voknem. Topil jsem na plný koule a hnal to ukrajinskou stepí stodesítkou. Proti mně nejelo skoro nic. Jednou mě předjížděl kamion a vosobák. Ale to bylo víc než před hodinou. Před pátou jsem si chvilku vodpočinul u vesničky Lityn. Usnul jsem rychle. V autíčku pod kapotou to cvakalo, jak chladl motor. Ale to už jsem slyšel jen několik vteřin, než jsem vodešel do úplnýho limbu.

Vyjel jsem z návsi a blížil se k městu, kde jsem měl předvíst nějaký výkony. Tříhodinovej mrtvolnej spánek udělal svý. Voči plný ospalků, huba se bez zívání nenasnídala. Kartáček na zuby se na mě mračil z baťohu. A ruce držely volant jako medvědí tlapy kus klády. Ale přece jenom to mělo svůj efekt. Studený kafe z dávno vychladlý termosky a Winstonka mě pomalu dostávaly do formy. Nebyla špičková, ale na tohle zadání to stačilo. Malá ručička Swiss Military Hanowy se prala s osmičkou, když jsem se přikodrcal na náměstí ve Vinnytsii. Ten můj Záporožec sem zajel jako nůž do másla. Byl jsem v záporožský oblasti, který vládli víc než sto let Kozáci. Překvapila mě krása tohohle v historii těžce zkoušenýho města. Minul jsem nejméně tři kostely, budova radnice přímo výstavní. A památník první tramvaje mě nečekaně vohromil. Téměř 400 000 vobyvatel, psal mi můj smártfoun…

Zaparkoval jsem v ulici Rodiona Skaletskoho u luxusních apartmánů. Velkej nápis na kavárně, nočním klubu a obchodu se žrádlem pro domácí mazlíčky mě zval dál. Vinnytsi. Tak tedy Welcome, chlape. Vstoupil jsem lítačkama do kavárny. Touha dát si dlouhou kávu mě lákala víc než koupit nějakýmu potulnýmu buldokovi granule pedegree pal. Rozložil jsem se u zadního stolečku s deskou z průhlednýho skla a koukal na dvě vobtloustlý Ukrajinky požírající vobrovský, čokoládou pajcovaný dorty. Měl jsem bejt v Paříži, ale Agneška to změnila. Aspoň chvilku jsem nelitoval. Vypadalo to na docela příjemný dopoledne ve městě, který mělo říz. Všechno bylo popsaný azbukou míchanou s latinkou ukrajinsky, sem tam nějakej výkřik v angličtině. Přiběhlo ke mně hezký děvčátko s roztomilejma copánkama v barvě slámy a ty pletánky mi připomněly, že fakt v Paříži nejsem. Taky ta krátká kamizolka se skládanou černou mini jubkou, co měla na sobě, mě připomněla, že jsem na východě, a ne na západě. „Vypadá trochu jak Šafránková z filmu ´Tři voříšky pro Popelku´ kombinovaná s Julií Tymošenkovou v mnohem mladším vydání“, pomyslel jsem si bleskově.

„Dobrý den, pane, co si dáte?“ Spustila na mě ukrajinsky. Byla rozkošně křehká a sladká a vypadalo to, že se přede mnou co nevidět rozsype jako marcipánový cukroví na kousky.

„Kafe. Hodně velký. Turka a minerálku. Smí se tady kouřit? Promluvil jsem na ní česky. Kávu a minerálku pochopila. Kouření ne. Vytáhl jsem krabičku Winstonek. A ukázal na ni. Zakroutila odmítavě hlavičkou. Uklonila se maličko, a přitom se z ní vodlomilo trochu marcipánu. Nebo se mi to jen zdálo. Byl jsem po tý cestě dost jetej. Pak udělalo to děvčátko čelem vzad a zmizelo v zázemí cukrárny. Vypadalo na čtrnáct.

Po chvíli se vrátilo a neslo na tácu, co jsem chtěl.

„Prosíte si něco sladkého?“

„Ne, děkuji. Máte tady šéfa? Myslím Boss je zďes?“ Pochopila...

„Není.“

„Jmenuji se Sedláček. Heslo: Osminog.“

Stála nade mnou zaraženě. Pak pohnula hubenou paží. Další dávka marcipánu spadla na podlahu kavárny. Pochopila, že znám bossovo tajné heslo.

„Jo. Aha. Řeknu mu to.“

„Jak se jmenuješ?“

„Natalia Ivanko.“

„Krásné jméno.“ Řek sem jí rusky.

Začepýřila se a marcipán se z podlahy vrátil tam, vodkud se předtím sypal. Usmála se a vodešla cestou, kde jsem tušil šéfa. Šéfa, kterej určitě nevelel jen jí.

„Můžeš jít za mnou?“ Stála nad mým stolkem a zase se z ní začal sypat ten sladkej prášek k jejím hubeným nohám. Chtěl jsem běžet pro lopatku a smetáček, ale na to nebyl čas. Zvedl jsem se vod dopitý kávy a sledoval jsem Natálčin zadeček. Zašli jsme po schodech do patra. Votevřela dveře a vpustila mě do místnosti. Z ní se směrem k Natálii vozval vostrej hlas:

„Přines Plzeň a dva půllitry. Myslím, že tento host má rád pivo, nebo snad ne?“

Podíval se na mě potměšile, zatímco ukrajinská Natka vodkvačila do cukrárny. Připadal jsem si jako v malý, moderně zařízený letištní hale. Skleněný stoly a židle, černý mramorový barpult vlevo u dlouhý stěny, na kterým by se mohli vyspat i čtyři bezdomovci najednou. Skleněný skříňky z broušenýho skla se určitě daly votvírat dálkovým ovladačem. Klíče, který visely na pozlaceným háčku u jedný z nich evidentně patřily k něčemu jinýmu. Už jen chybělo, aby z nějakýho rohu vyjel automatizovaný digitální číšník a podal mi na podnosu šampaňský. Naštěstí ho Natálka předběhla. Nalil jsem si do připravenýho půllitru zde hodně nečekanej nápoj a posadil se do skla. Křišťálovej lustr mi svítil na palici. Boss zvedl hlas:

„České sklo. Všude. A na stole taky. Z vašich Čech.

Odmlčel se a taky si nalil stachan. Pak mě probodl dlouhým pohledem a pokračoval.

„Manta Evžen, mé jméno. Jsem rád, že se s vámi mohu seznámit osobně. Máme nějaké problémy?

„Nikoliv. Jen projíždím. Chtěl jsem jen pozdravit. Na naší straně je všechno v pořádku. Faktury jsou propláceny včas.“

„Vypralo se, co se dalo. A rádi vám vypereme další prádlo. Je nějaký na cestě?“

„Prodali jsme vám téměř milion knih. Byli jsme se u vás v Čechách učit anglicky, česky, francouzsky, německy a myslím, že i svahilsky. Pořádali jste pro nás spoustu kulturních akcí. Myslím, že to všechno je zaplacené. A jako projev vděčnosti jste vy nám poslali značnou finanční pomoc pro naše chudé spoluobčany. Tak o co jde?“

Evgenij Menta se zatvářil bohorovně spokojeně. Dopil jsem pivo. Menta taky. Vyšel na chodbu, aby zavolal tu ´maličkou´ kvůli dalšímu plzeňskýmu pivu. Vyskočil jsem ze židle a přehoupl jsem se za pult. Ze zlatýho hřebíku jsem svlíkl tři klíče, co tam visely. Prdnul jsem je do kapsy a přehoupl se zpátky do skleněnýho fotelu. Evgenij nesl z chodby tác s půllitrama. Dělal jsem za sebe idiota, kterej vobdivuje český křišťálový lustry. Koukal jsem na jeden na stropu, co mi mohl rozbít šišku, kdyby spadl. Boss pokračoval, jako by se nechumelilo:

„Pošlete nám další objednávky. Návštěvy Tater. Návštěvy Karlových Varů. Zdravotní pobyty... A učebnice. To jsou jen nové návrhy našich nabídek.

Jsou to vynikající návrhy. Uhradíme je za nejvyšší možnou cenu. Ale máme spoustu potřebných a chudých lidí. Rozumíte tomu? Musíme jim něco dát. Vy dobře víte, že si můžeme ´prát´ sami a jinde. Takže vy potřebujete nás. My vás opravdu nepotřebujeme. Ale přesto: Chceme jen čisté spodní prádlo. A to vy umíte. Spoléháme na vaši stálou dobročinnost...“

Menta se zvedl ze skleněný židle a podal mi ruku. Bylo mi v tom vokamžiku jasný, že už mám vypadnout.

„A vy, kampak míříte dál, pane Sedláčku? Dám vám malou památku na tu vaši cestu.“

Podal mi malou sametovou krabičku. Pustil jsem mu tlapu.

„Velice děkuju. Jedu do Moskvy položit do Mauzolea k nohám Lenina věnec květin.“

Menta se usmál a pokynul mi ke dveřím.

„Pak mu umyjte nohy a vyperte šaty. Je tam už dlouho. A vy sám víte, jak se správně pere.“

Ušklíbl jsem se a lehce se uklonil.

„To je pro mě maličkost.“

Sestoupil jsem pomalu ze schodů. Za pultem se zákuskama stála Natálka. Když mě uviděla, přišla rychle ke mně. Koukl jsem se jí do vočí. Měla v nich úzkost velikou jako vrata vod stodoly. Chytila mě za rukáv u kabátu.

„Vezmi mě, prosím, s sebou, nechci už tady být.“

Matně jsem v tý rychlosti pochopil, co vlastně chce.

„Nejde to maličká. Rozsypala by ses jako marcipán.“

Myslím, že mi nerozuměla. Odešel jsem tak rychle, že vítr z lítaček zboural dámám papírová paraplíčka z pojídanejch dortů. Ale nikdo z nich netušil, že se v noci vrátím.

2. NATALYAI

Prohlídl jsem si letmo, přímo z chodníku, celej ten rozsáhlej komplex moderních budov. Kromě žrádla pro psy, nočního podniku ´SWEET BASKERVILLE´ tady byla spousta i zvenčí luxusně vypadajících apartmánů.

Hotel ´BASKERVILLE´. Sherlock Holmes s doktorem Watsonem by měli radost. Ale chyběli.

„Hmm. Sklady, podzemní podlaží. Parking a na něm dost velkej počet luxusních vozů. Jinde v přízemí všude mříže a pak velkej vobchod s erotikou a pornografií. Fajn místo,“ řekl jsem si pod vousy, který jsem nenosil. Nebylo třeba si nějak složitě představovat, co je v těch nejhlubších podlažích. Sušená tráva a houbičky budou asi jen takovým jemným zákuskem. Zlato, stříbro, drahý zboží. Hromady psychofarmak a voblbovacích prášků. Možná je tam i výrobna perníčků a tyčinek. Nebo tajné místností sloužící třeba jako vězení.

Bordel ve vedlejším baráku byl taky dost čitelnej. Holky přilákaný nebo pochytaný po celým chudým světě, co sloužej jako erotický otrokyně. Výrobna pornofilmů... „tak dost,“ řekl jsem si potichu.

„Za chvilku si sem přimyslím i výrobu lidskejch klonů, lidský vorgány v chladicích boxech pro majetný nemocný na ledviny, močák nebo játra a srdce. Byznys je byznys. A když je dobrej, tak sype. A když je špatnej, tak je potřeba zvobchodovat třeba i parcely na Měsíci a Marsu. Dobrej tanec pěkný ženský u tyče třebas z Rumunska nebo Česka taky vynese svý. No a pašovanej chlast, načerno vyráběný cíga... “Tak fuj a fakt dost,“ vokřikl jsem sám sebe. Že se nestydíš. Takový hezký výstavní a klidný město. Kde by se to tady bralo…“

Bylo po poledni. Zašel jsem zpátky k Tavrii. Sed si dovnitř. Zapálil jsem Winstonku. Kolem mě běhal život. Běžnej. Nápadně nenápadnej. Jako v každým evropským městě. Děti ze školy, senioři pletoucí se v dopravě i v obchodech, tlustý i tenký ženský s malejma hodnejma i uřvanejma zlobivejma harantama. Vobčas páprda z úřadu nebo manažer z vopožděnýho voběda naskakující do svýho bouráku a spousta vojetin pohybujících se po ulicích. Vojetin, ve kterých seděli ty ´Mentovy´ potřebný a chudý, co jim mám pomáhat a posílat zpátky vypraný prachy. Vyčištěný prachy, co plujou přes konta nastrčenejch charit do kapes ukrajinskejch a ruskejch bosů z podsvětí. K zblití. Jenže tyhle blitky krásně voněj... těm, co je nemusej utírat. Dokouřil jsem a zkroutil se na sedadle jako trestnej paragraf. Usnul jsem bez toho, že bych si toho všim. A když jsem se probudil, byla noc a chcalo jako z vemena hodně dlouho nepodojený krávy. Vlastně mě to bubnování zářijovýho deště dostalo z dlouhýho snu vo tom, jak tajně čtu za drátama gulagu Zamjatina a furt se bázlivě votáčím, jestli mě Stalinův hlídač nenachytá na švestkách...

Kouknul jsem na Hanowy. Říkaly ´už´. Ciferník měl všechny ručičky nahoru. Padaly do nový vokružní jízdy po ciferníku.

Před cukrokavárnou jsem si lehl na chodníku na zem. Prolezl jsem rozbitým sklepním vokýnkem dovnitř. Měl jsem štěstí. Nebyla tam hloubka. Padl jsem na ruce a lehce se vodkutálel do rohu sklepní místnosti. Dveře vod ní byly zamknutý. Byly z dřevotřískovýho a hobrovýho papundeklu. Naříz jsem střední desku svým bowiákem. Pak jsem použil pravou Garmondku. Rychlej a prudkej švih nohou pomohl desce k letu do další místnosti. Letěl jsem za ní. Bez nakopnutí. Vystoupal jsem po schodech do kavárny. Žádnej pes ani mnich jménem BASKERVILLE to tady nehlídal. Nikde nebylo vidět sebemenší paprsek světla vyjma z ulice. Dveře velkýho bosse MENTA vod pracovny v patře cukrárny byly hodně bytelný. Ale měly jednu chybu. Měly zámek a k němu klíč. A já věděl, kde je. V mý kapse. Vyzkoušel jsem všecky tři. Jenže... Byl jsem najednou v prdeli. Ani jeden nepasoval. Tak tohle jsem asi prosral. Teď můžu nafotit tak akorát báby dole v cukrárně, jak žerou dorty. A to ústředí bude strašně zajímat. Balil jsem se, ale pak mě něco napadlo. Ty klíče byly přece v jeho pracovně. Na zlatým hřebíku. A určitě je používal. A asi často... Prošel jsem chodbu. Hned vedle bossovy pracovny byly hajzly. Zamčený. Vyzkoušel jsem ty klíče znova. Třetí padl do zámku jako ulitej. Vodemkl jsem, prošel kolem pánskejch mušlí a šel jsem dozadu ke sprše. A hele! Další dveře... Vyzkoušel jsem následující dva klíče a hned první to byl. Voctnul jsem v Bossově pracovně.

„Aha. Tak tudy chodil ten mafián na záchod rovnou bez toho, že by musel na chodbu. A navíc to mohlo sloužit jako tajná, chytře vymyšlená úniková cesta“, zauvažoval jsem tiše. No a ten třetí klíč? Tak ten byl jasnej jako ten dárek vod Jevgenie. Malej diamant. Svítil i v noci. A tenhle klíč? Ten mi měl posvítit na bezproblémovou cestu ven z tohohle skleněnýho českýho pekla…

Sedl jsem si za jeho pracovní stůl do votočnýho koženýho křesla. Konečně jsem si zase připadal jako náčelník tohohle podělanýho vesmíru. Zapnul jsem počítač. Display se rozzářil a pak mi řekl, abych mu dal ´login´...

Logicky. To chce každej blbej počítač. Svět je plnej nějakejch zkurvenejch hesel.

„Tak si vyber, ty blbe…“

Seděl jsem před ´skrínem´ vobrazovky jako kluk před velkým akváriem v nějaký zologický zahradě a čekal, až na mě ke sklu, vypluje z jeho hloubky nějaká piraňa a bude mít ve svý dravý mordě heslo pro tenhle počítač a plivne ho na mě.

´Well. Tak mysli chlape. Mysli. ´Baskerville´ to nebude. Ale zkusit se to musí. No... hovno. Zkus to napsat pozpátku... ´Onvoh´. Nic. Tak jinak. Dáme tam. Název města. Nic... Hm. Tak Evgenij? Dobrá... Zas´ nic. Tak to bude složitější. Nejspíš kombinace písmen a čísel. Něco v azbuce a něco v latince´.

Potřeboval bych tady aspoň nějakej algoritmus a kombinatorický věci. Umělou inteligenci, co mi to vygeneruje podobně jako v tom českým pohádkovým filmu vo Rumburakovi. Čas prchal jako vo závod. Už bylo kolem druhý a.m. Mohl jsem bejt brzo nápadnej. S tím rozsvíceným displayem v patře budovy. Evgenij Manta a jeho kumpáni si asi užili večera, jak se patří, a teď chrápou. Ale ráno jim spěchá naproti mílovejma krokama. A až kohout zakokrhá, může bejt po mně. Jako po každým nočním čertovi...

„Tak mákni, vole, mákni. Zkus kombinace všeho. Manta123, MantaEvgenij254, Baskerville889, Basker666…“, dřel jsem na tom jako mimozemšťan ´kombinatorik´ z daleký galaxie, co je postavenej z malejch mikročipů a umělejch neuronů, který během několika sekund ze sebe vyprtí miliardy kombinací a z těch miliard vytáhne tu správnou. Potil jsem krev, slzy a dřel jsem jak nejurvanější ajťák v americký firmě IBM. Churchill by měl ze mě radost. Pot, slzy a krev. Hovno. Shitloads of shits! (Spousta hoven.)

Po třech hodinách snahy výsledek? Nula. Zero…

Z vobrazovky se na mě chechtalo furt pět stejnejch písmen: ´LOGIN´. A k tomu sarkastickej bonus: ´ACCESS DENIED´… (Přístup odmítnut.)

Kurva, tak co dál. Vzít počítač a vyhodit ho zaskleným voknem na ulici bylo to nejlepší, ale taky téměř smrtelný řešení. Ne tak až pro ten computer, jako pro mě samotnýho. Z něho po tom pádu ještě data vytahaj. Ze mě si pak místní mafiáni můžou udělat tak akorát krvavý řešeto nebo kus nepotřebnýho masa pro místní kafilerii. Zaklonil jsem hlavu. Začal jsem se v kancelářským křesle točit a vrtět dokola. A pak. A pak jsem se najednou zklidnil. Najednou jsem věděl. Mafiáni bejvaj často citlivý, melancholický, dojatý. I nad svejma voběťma. Bejvaj často úchylně rozněžnělý. Maj velký EQ. A někdy i IQ. Kdo měl velký IQ? A taky vobrovský EQ? No kdo, doprdele. Planeta Solaris. Stanislav Lem. Andrej Tarkovskij. Inteligentní a setsakra emočně nadanej vesmírnej gel tam tvoří napodobeniny těch, co milujem, nebo co se nám líbí. Nebo na ně hodně myslíme. A ty maj přece jména. Ty lidi, co je lajkujem. Jasně. Natalya Bondarčuk. Krásná Natálie Bondarčuk tam hraje jednu z hlavních postav. V hlavě mi přeskakovaly blesky jak v porouchaný elektrorozvodně vysokofrekvenčního napětí. Natálie, vesmírnej gel, co stvoří, podle toho, co cejtíš a na koho myslíš, přesnou napodobeninu tvý ´Lásky´, zhmotní tvůj příběh zrady i voběti... zhmotní tvý svědomí..., ano. Emoční mafián Solaris. Natálie... Natálya Bondarchuk, Natalia Ivanko, co tady běhá s copánkama a vobsluhuje ho... Toho svýho nenáviděnýho mafiána...

„Kurva dělej, zhmotni to už, hekni to v tom počítači! Rozsviť ho! Votevři ho, kruci. Sou tři po půlnoci. Začíná hodina mezi ´psem a vlkem´...“

Teď, nebo nikdy...

Vopatrně jsem začal psát heslo do vokýnka pro login. N A T A L I E. Nic. „Do prdele, do prdele... Tak teda Natalia, Natalja, Natalya, NaTaLYa…“, kombinoval a přehraboval jsem to jméno jak blázen, co se hrabe v hromadách plyšovejch medvídků v muzeu medvědů na Hradě v Ledči nad Sázavou. Totéž jsem provedl v azbuce. Zkombinoval jméno částečně v latince i azbuce. Nic. Zkusil jsem to naposled. Byl jsem nervní, zoufalej a vyčerpanej. A taky ´uklikanej´. Chtělo se mi čurat… Musim na ten tajnej bossův hajzl…

Zkusil jsem to ještě naposled: ´NATALIAI...´ „Sakra! Překlep. To zkurvený ´I´ je tam navíc. Na konci jm...“

Zíral jsem na vobrazovku: Vítáme Vás. Můžete vyhledávat dle vašeho přání.

„Ty dudáku, ty kriple! Ty pošuku. Máš tam pošuk! Tys to dal! Tys to otevřel!“ Málem jsem zařval nadšením nahlas. Měl jsem pocit, že dostanu z toho návalu štěstí mrtvici, stejně jako se to stalo hráči pokeru v povídce Leonida Andrejeva ´Velký slam´, když ho dostal po letech do ruky.

„Jasně, ty blbe, ty hovado,“ nadával jsem si šeptem. Stejně je to jen tvoje vlastní intuice. To nalezení správnýho hesla k tomuhle mafiánskýmu kompjůtru nemá totiž žádnou logiku. Mohlo to bejt miliardkrát jinak. Natalia se mi představila jako Natalia Ivanko. Čili žádnej překlep. ´I´ za tím křestním jménem je v logice tohohle objevenýho hesla díky planetě SOLARIS. Počáteční iniciála příjmení...

Vzpamatoval jsem se. Dal jsem ten ukrajinskej ´pošuk...´, což se česky dá přeložit ´NAJDI´...