ANDREJ MIRO

ŽENY VE VÁŠNI 4

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Andrej Miro, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídka rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 141. a 111. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-43-2 (epub)

ISBN 978-80-88672-44-9 (mobi)

I. POHÁDKA O BOHU V LEDČI NAD SÁZAVOU

Eva ležela na posteli a na hrudi měla našeho malýho syna Davida. Měl problémy s usínáním a bolelo ho bříško po kojení. Když konečně na jejích mlékem plnejch prsou spokojeně usnul, poprosila mě ta úžasně vyčerpaná a statečná matka, abych ji pověděl něco hezkýho na dobrou noc. Třeba vo Bohu nebo vo vesmíru, když jsem to tak dlouho vobojí studoval na těch svejch vysokejch školách...

„Dobře, milá moje křehká ženo, a ještě křehčí matko... Povím... Tak poslouchej… Ale bude i trochu erotická…

„Tak jo. Taťko. To mi nevadí. Erotiku já ráda…“

A tak sem spustil:

„Hele mámo, bude to na uklidněnou taková úplně ´Vesmírně erotická povídka´, Evulko bambulko, jo? Mohu?“

„Tak jo. Můžeš. Vlastně musíš. Těším se, ty můj pohádkáři...Poslouchám… tě… ten vesmír mi tam fakt nevadí.“

Lehla si na bok a sledovala už jen ty moje naplno rozjetý rty… který četly něco neuvěřitelně nejapnýho a troufalýho… z nově napsaný ´pohádky z Ledče nad Sázavou´.“

„Hele, lásko. Nejdřív malej úvod… a taky nějaký moudra velkýho a zároveň životem hodně zkoušenýho člověka:“

„Tak jo, Andreji. Ale prosim tě… už jsem fakt hodně vyčerpaná. A skoro usínám… tak fakt začni… nebo toho nech…“

A tak jsem to do tý unavený matky začal chrlit:

Vesmírně erotická povídka

Motto: „Co je pro mě ve Vesmíru největší záhadou? Ženy.“

„Život by byl tragédií, kdyby nebyl vtipný.“

„Pokud budete mít štěstí a najdete lásku, pamatujte, že je tam, a nikdy ji nezahoďte.“

„Kosmologie je nábožensví pro inteligentní ateisty.“

Stephen Hawking

Na renesanční věži děkanského kostela sv. Petra a Pavla v Ledči odbila půlnoc. Malé městečko ve středním Posázaví zelo prázdnotou. Jarní vánek mírně ovíval na náměstí sochu Jana Husa. Byla jedna z nejteplejších jarních nocí roku 2023. Před bývalou dívčí školou, uprostřed Husova náměstí, právě poblíž sochy podivně rozpaženého velkého pravdomluvce, stály dvě zvláštní postavy, opřené ležérně o oprýskané zábradlí. Jedna v dlouhém bílém plášti, splývajícím až k placatým řeckým sandálkám. Druhá v hávu prvnímu podobném, ale černém, jak ta noc, ve které tam stály. Obě postavy se jevily dost nepatřičně, a tak trochu nadpozemsky. Nebo jako by utekly z nějaké noční maškarní párty. Koukaly na muže z kamene vytesaného a šklebily se mu do nehybné tváře. Ta v černé sutaně přistoupila k podstavci a kopla do něj černou martenskou.

„Hh, ses bránil srabe, co? Dlouho ses´ na tom koncilu v Constánz vykecával, ale stejně sem tě dostal. Pěkně si zahořel pro tu svoji ´Pravdu´. Prej! ´Pravda vítěží´. Was ist wahrheit? Víš, ty svatoušku, to sem byl já, co tě v Kostnici vyšetřoval, ne nějakej Michael de Causis z nedalekýho Brodu, co se tě ptal, co to pravda vlastně je. Vtělil sem se do něj. Zaklapni tu knihu a přestaň tady máchat rukama.“

„Koniáši, nemel nesmysly a nezabývej se prkotinama. Seš dneska v divným rauši. Ty tři papeže sem tenkrát zařídil já. To přece víš. To trojpapežství mělo grády. Chtěl sem někerejm pravdohledačům pomotat palice. Kašli na to a zastrč to kopyto pod sutanu.“

„No ale kopnout si do něj zas po letech můžu, ne? Tenhle divnej národ ho má na každym prvnim náměstí v každý jejich větší vosadě.“

„Tak bacha, brácho. Sem sme se neteleportli náhodou. Když se mí miláčci ´VYVOLENÍ´ klaněli zlatýmu teleti, tak sem jim poslal mesiďž, že je rozstřelim po celý zeměkouli a pěkně se vykoupu v jejich krvi. A tady, v tomhle zapadákově, měli taky svou synagogu se hřbitovem vopodál. Potřebuju tady něco kvůli nim řešit. Řekneš si taky, ´divnej národ´. Češi nebo Židi. Tenhle nebo jinej národ. Každej je náhlej na něco jinýho v tomhle Babylonu jazyků. Zmátl sem je, aby si nerozuměly. Neměly stavět věž do nebe. Tak nebuď malichernej a malej. Řikam, nezabývej se prkotinama. Přijde mi fakt tupý jen tak kecat s nějakou sochou bezvýznamnýho bludaře. Ve svý andělský velikosti to nemáš zapotřebí.

Hele. Něco ti řeknu, Koniaši. Jo… Divim se, že tě tady ty homoidi dole na Zemi už dávno neprohlásili za svatýho. No jo. To víš. Satan je Satan. Čertem pro ně asi zůstaneš do posledních vokamžiků Vesmíru. Přitom svatým bys´ podle mě moh bejt tady na týhle planetě klidně hned. Dyť voni dělají přesně to, co děláš ty. Seš můj jedinej, prudce inteligentní a taky všeho schopnej asertivní anděl. Sice padlej. Ale perfektně padlej. Ale ne na hlavu. Koukni…“

Eva zvedla hlavu a podívala se na mě zvědavě:

„Chceš Andreji říct, že Bůh měl Satana jako teda za kámoše? To nemyslíš vážně…“

„Myslim, lásko. Myslim. Von byl první mezi vostatníma andělama. Ale poslouchej, jak to bylo dál.“

Dala si ruku pod polštář a upřela na mě ty svý velký krásný hnědý kukadla a zavrněla:

„Tak pokračuj. Stejně ti nevěřím. Ale dobře se to poslouchá. Že Bůh je kámoš s Ďáblem.“

„No počkej, Evulko. To ty nevíš, co všechno Bůh svýmu voblíbenci dovolil. Tak pokračuju, jo?“

„Smilníš mi s nejkrásnějšíma andělkama a andělama a po Vesmíru si s nima lítáš, kam chceš? A eště mně drze do mejch božích vočí tvrdíš, že de vo meziplanetární a mezihvězdnej ´týmbilding´. Že ste prej mý týmový hráči ve tvoření vesmíru, či co. Kecy v kleci. Svádíš jak na běžícím páse dokonce i právě vycházející hvězdičky v Mlíčný dráze. A samozřejmě vopícháš i kdejakou pěknou čarodějnici tady na Zemi. Podvádíš, kudy chodíš, lžeš jako když moskevská Pravda tiskne, přetvařuješ se jako Jidáš, ubližuješ rád dětem, starcům a vdovám, zvláště pak sirotkům.

Eva Jenštejnová se znovu udiveně zvedla z polštáře do sedu a zakoulela unaveně očima.

„Počkej, Andreji. Moskevská pravda jako noviny fakt existujou?“

„No jasně, ty zvědavko. Existujou. Jako existujou boží a ďáblovy lži. Tak prosim tě si lehni a poslouchej… jo?“

„Tak jo. Ale stejně ti nevěřim. ´Moskevská pravda´. Bože to je blbost… takový noviny neexistujou“.

Zavřela voči a koukala se tím pádem do tmy. Absolutní tmy. Ale v krásné tváři jí trčelo napětí...

Znova jsem se rozpovídal:

„Trápíš psy a kočky. Zabíjíš rád a ve velkym. Teď nejvíc na těch jejich dlouhejch dálnicích. Taky si už připravil podle mých instrukcí nespočet krvavejch válek. Ovšem. Nejlepší, ale na krev furt málo vydatná, byla ta třicetiletá válka, tebou dobře vopepřená morem a hladem. No a pak ty dvě světový. Tam už to krvavý fakt bylo. To sem byl spokojenější. Na špinavou práci mám tebe. Protože tu umíš a jseš spolehlivej. Taky nejseš žádnej měkejš, jako třeba ten zjemnělej archanděl îéëŕě Michael. Uměl se s tebou jenom rvát vo pozice v Mlíčný dráze. Tys´ mým jménem udělal pro lidstvo už dost. Fakt. Hodně. Nechápu, proč už tě za svatýho dávno neprohlásili. Dyť si musel hrozně trpět, když se ti nedařilo. Měl bys´ bejt svatej už jen za tu snahu likvidovat hříšníky hromadně. Třeba jen tak namátkou za Pompeje, za hořící Řím, za tu bezva trefu do Zeměkoule, když jsme chtěli zlikvidovat ty, v mý vesmírný laboratoři, nepovedený a přerostlý dinosaury. Nebo ten Holocaust. Tak ten jedinej na svatozář nebyl. Za to bych tě nejradši nakopal do prdele. Stejně jako za americký Indiány. Tams´ to taky nedotáh. Ale jinak ty lidi nechápu. Svatej si už fakt měl bejt. Vidíš v mým nekonečně dokonalým a laskavým pohledu ten smutek, Koniáši?“

„Neboj Eli Jehovo. Dyť zas´ něco nachystáme. Říkals´, že to bude stát za to. Kdy už nastartuješ ten svůj Armageddon? Pořád o tom jen žvaníš a skutek utek a já se začínám nudit. Rozpoutal sem sice pár válek, ale nějakej Vietnam, Kábul, Sarajevo, nebo muslimský rvačky s Amíkama mě neukojej. A tebe taky ne. Rusáci se dali do pohybu směrem na západ. Fajn. Ale co dál? Tys´ mi slíbil už před více než 100 lety, kdy sem podle tvýho projektu rozhejbal první pořádnou globální válku, že za sto let něco velkýho spácháme. No a rok 1914 je už dávno zapomenutej. Copak sem ti nepředved, že umim pořádnej masakr. Hned v závěsu sem dal další válku. Ta už byla hodně vymakaná. Ale víš, co mi to dalo práce přesvědčit Hitlera, aby navštěvoval benediktýnskou školu v Lanbachu a sloužil ti jako kněz? Je fakt, že mi to s ním pak vyšlo eště líp. Nedostudoval. Tak sem mu nakukal, aby se netoulal po Vídni, zabalil ty svý vobrázkový mazanice, co tam za šesták prodával, neseděl ve špíně na Mariahilferstraße a přestěhoval se do Mnichova a pokusil se jako bezdomovec vovládnout svět. Se Stalinem to bylo jednodušší. Učil se těm blábolům vo tobě v gruzínský pravoslavný škole, co podle tvýho návodu sepsali před nedávnem, teda v hlubokym starověku, ty tvý kámoši. A taky nedostudoval. Stejně jako Adolf. A pak už bylo snadný ho naštvat a vykopnout do vostřejšího prostředí. Naučil sem je voba dobře kecat a gestikulovat. Rád na ty fajn kluky vzpomínám.“

„No, dobře, Koniáši. Ale s těma Židama si to dost přehnal. Tos´ fakt přepísk. Měl sem s nima úplně jinej záměr. Dyť víš, že sme je sem teleportli z jiný soustavy, když sme před nějakým čáskem dávali dohromady planety kolem Slunce. Brzo ti to vysvětlím. Protože na tohle seš tupej. Ale nechme toho. Nemám rád kecy vo minulosti. Rád tvořím. A tvořit volouši, znamená dělat věci budoucí. A experimentovat. Tys´ taky tvůrce. Můj skvělej nástroj. Moje potvrzení. Takovej můj vesmírnej ´token´. Prostě Koniáš. Pečeť toho, co sem už všechno udělal. To vo jiných andělech říct nemůžu. Poslední dobou se mi dost flákaj, místo toho, aby byli kreativní a flexibilní jako ty. Nejsou to ty pravý týmový hráči. Tahle fáze mý tvorby si žádá energický borce, jako seš ty, a ne nějaký andělský lůzry a mentály.“

Eva se na mě podívala vyděšeným pohledem. Zvedla se z postele a odešla i se spícím synem Davidem v náručí beze slova do druhého pokoje. Za chvilku se vrátila.

„Víš co? Andreji? Ta tvoje pohádka je tak strašná, že bych to asi dýl nevydržela. Dobrou noc!“

Práskla naštvaně dveřma a já zůstal sám a sám…

Tak jsem si řek. Mám čas. Tak jí tu pohádku dopovim jindy, jinde a za jinejch vokolností. Ale radši jsem si ji zapsal. Takže sem sed pod malou stolní lampičku a psal další pokračování týhle divný pohádky raději sám pro sebe...

II. S BUBENÍKEM V KUKUŘICI

„Musím hned odjet, Andreji.“

„Aha. A proč?“

„Víš, já jsem tak šťastná. Představ si! Založili jsme v práci kapelu. Víš, jak miluju hudbu...“

„No jistě. To vím. Až za hrob, a taky až za horizont našeho rodinnýho rozpočtu. Minulý Vánoce jsme nakupovali pod stromeček jenom hudební nástroje. Buben, haitku, novou kytaru pro tebe, flétnu pro Davida a klávesy pro Aničku. protože ti někdo nakukal, že bysme jako rodinka mohly vyniknout podobně jako český ´Kelly Family´.“

Andrej se rukama opíral o branku svého domečku a za ním stály jejich dvě malé děti. Měly chuť někam si vyrazit. David měl už nachystané tenisové rakety na lehký tenis, Anička držela v ruce tubus s míčky.

Eva Jenštejnová ´Miro´ už stála v růžově kostičkovaných batikovaných sexy šatičkách za vrátky a jakýmsi narychlo vyhrabaným ´pičifukem´ z jejího skromného voňavkového arzenálu, co měla doma v koupelně, se stříkala do záňadří a do rozkroku pod svým rozkošným outdoorovým letním oblečením. Přitom překotně a zajíkavě chrlila na Andreje další pozoruhodné informace.

„Dyť víš, že von, teda jako Sajmon Lipnický, myslim toho, no víš, koho přece... je vynikající bubeník. Hraje už teď, víš asi, a rozumíš, jako teda teď v současnosti, teda momentálně, ve třech bezva kapelách. A nestíhá! Asi je fakt dobrej...“

Děti trpělivě čekaly před brankou, ale David si přeci jenom dovolil poznámku.

„Tati, tak už pudem na to hřiště?“

Mladší Anička netrpělivostí začala svýma hubenýma nožkama nakopávat vzduch kolem sebe, který díky rodičům nápadně zhoustl. Ale teplo červencového odpoledne se jen tak odkopnout nedalo. Eva Jenštejnová ´Miro´ lehce znejistěla a chtěla pokračovat v proslovu. Přitom si do výstřihu vstříkla podtlakovou lahví voňavky tak velkou dávku falešné vůně, až se z toho rozkuckala. Tu malou krizi ale rychle překonala a vyhrkla:

„Sajmon hraje už i před Senátem České republiky. To je co? Teda vlastně von tam minulý týden jenom zvučil...“

Na chvíli znejistěla, ale pak nabrala novou páru.

„Hraje všude, víš. Teda bubnuje, abych byla přesná. Třeba v kapele ´ Rumhajzl´, ´Třiprdy´ nebo v tý slavný kapele tady na Vysočině... No teď si nemůžu vzpomenout... Jo už vím... V ´HajlendHajlu´.“

Dlouze a významně se odmlčela a znovu pečlivě ostříkala své vnadné tělo pod šatičkami.

„No tak už jeď, když musíš...“

Andrej se zatvářil jako Hannibal stojící s vojskem před Alpami. Ve tváři měl vztek, útrpný úsměv i nekonečnou převahu nad vzniklou situací...

*

Děti si radostně podávaly míčky a David je odpaloval do betonové tenisové zdi jeden za druhým. Anička je poctivě dobíhala na všech stranách, do kterých se zakutálely.

Andrej seděl na lavičce umístěné u herní plochy a zapálil si Winstonku. Uvažoval o tom, jak se Hannibal dostane přes Alpy do Říma. Uvažoval o tom, kde udělal chybu… On i Hannibal...

Potáhl velmi silně kouř z cigarety do plic. Pak se znovu zamyslel a potichu si řekl:

„Co jsem ji naučil, to dělá... Co naučil Hannibal svý vojáky? Hledat cestu za každou cenu... A našli ji. I přes Alpy. A vona taky… Našla si cestu přes ty hory, který sem kolem ní postavil...

I přes tvou nebetyčnou ´dokonalost´ si našla cestu k jiným mužům... Proč? Nezakázal si jí to... Chtěl si to... Chtěl si přes Alpy, Hannibale? Chtěl... A dostal si na Apeninským polovostrově přes držku? Dostal...

Tak si dostal přes držku i ty, pohádkáři...

Z úvah ho vytrhly až děti.

„Táto, táto! Támhle za plot nám zapadly do kopřiv už tři míčky.“

„Jasně. Už tam běžím…“

Seděli o půlnoci na balkóně a večer byl nesmírně teplý a vlahý. Asi jako někde v deltě řeky Pádu.

Andrej Miro ´Hannibal´ se podíval na svou krásnou ženu Evu Jenštejnovou de ´Miro´, nyní již vysočinskou kurtizánu, napil se přímo z lahve italského vína La Salute Prosecco a zeptal se tónem římského Caesara:

„Tak jaké to bylo, moje milá?“

Eva se napila ze sklenice a položila ji pomalu a rozvážně na balkónový stolek:

„Byli jsme nedaleko od vás, miláčku.“

„Aha? Já myslel... že jste byli aspoň za kopcem. Neřikám, že zrovna za alpskym...“

„Proč za alpským. Jen za melechovským. Byli jsme v kukučici...“

„Aha. V kukuřici...“

„Víš, von dost spěchal. A navíc má doma dost vostrou ženu. Jako myslim manželku. Růžu... Teda Růženu... Vona ho dost hlídá...“

A navíc fakt spěchal. Měl toho hodně, chudáček. Večer totiž ještě navíc bubnuje...“

„A jak bubnoval v tý kukuřici?“

„Za moc to nestálo... Děti už spěj?“

„Ne. Davídek je po mně náměsíčnej a chodí právě po střeše a Anička vytrvale sleduje protější stěnu v ložnici.“

„Proboha, proč ji sleduje?“

„Protože za stěnou je Půlnočnice... A asi si dnes pro ni přijde... Řikala mi to před chvílí...“

„Proboha, Andreji! Ty si fakt debil…“

III. DO HÁJE

Zuzana Čerepachová seděla u pracovního stolu. Bylo k večeru. Lehce se stmívalo. Venku hřálo příjemné teplo pozdního léta. V jejím téměř podzemním panelákovém bytě, v jakési podivné pražské motolské čtvrti, už byla skoro tma. Zvenčí, skrze novotou se blýskající zamřížovaná okna na ni ťukali dva malí roztomilí hošíci, Tobiáš a Jonáš. Často si s nimi ráda povídala přes okenní mříže a někdy si s nimi i chvíli venku hrála, když se vracela s pivem a jídlem od vietnamského prodavače z vedlejšího panelového vchodu, kde měl prodejnu. Kluci ji za to zbožňovali.

Ale teď nereagovala. Hlavu měla položenou na hubených pažích sepjatých na stole a zdálo se, že spí. Počítač svítil bledě do tmy a na monitoru byla vidět 199. stránka jejího, už zcela dopsaného románu Voliéry. Nevnímala ji. Multimediální počítač podkresloval její korekturní práci na spisu o životě jedné lesby v nesnázích lehce parodickou písní Satisfaction, původně od Rolling Stones, kterou na basovky hrály a zpívaly P.J. Harvey a Bjork.

„Mašína dlja čitáňja“, ozvalo se ztěžka a tlumeně, když náhle promluvila do desky stolu. Hlavu z paží přitom nezvedla. Kluci odběhli od zamřížovaných oken. Setmělo se už úplně. V kuchyni blikalo poplašeně světlo nad digestoří. Na kuchyňském stole stála prázdná pivní láhev a druhá byla jen napůl vypitá. Kolem lahví se roztroušeně válely pecičky bílých a žlutých prášků. Prázdná krabička prozac/deprexu ležela pod stolem. Satisfaction vystřídala skladba od Patti Smith, Dancing Barefoot a hned v závěsu Pissing in a River. Za chvíli počítač zmlknul.

Zuzaně se zdál v polospánku podivný sen, který byl realisticky zostřený prášky a alkoholem. Stála v pražské ZOO před obrovskou voliérou. S ní se do ní koukali také dva hodně zvláštní chlapíci. Byli odrbaní, zarostlí a podivně postrojení, podobně jako její epizodní bezdomovecké postavy z právě dopsaného románu. Ten podsaditý a menší chlap měl na sobě firemní bundu a montérky s labelem ATOS a ten druhý, vyzáblý dlouhán měl oblečeného něco naprosto neuvěřitelného. Dlouhý kožíšek z kočičích kožek. Páchli pronikavým houmlesáckým smrádkem, tak typickým pro pražské bezdomovce.

„Patří určitě k sobě“, pomyslila si Zuza. Ten menší, hromotlucký mužik hladil toho druhého po podivném kožíšku.

„Dyť je teplo, tak proč ho má?“

Sama měla na sobě staré džínové kraťasy a vytahané tričko s nápisem ALIA na prsou a na něm rozepnutou krátkou vestičku. Vypadala tak trochu jako Patti Smith z coveru desky Horses. Zahleděla se snově do voliéry. Dravci byli neklidní. Většinou létali z místa na místo. Na nebi se objevila bouřková mračna. Bylo dusno a vypadalo to na hustý déšť. Zaostřila zrak přes silné dioptrické brýle, které nosila od dětství. Ptáci létali čím dál rychleji. Najednou každý z nich dostal zmenšenou lidskou hlavičku.

„To není možné?“ hlesla tiše. Ta poštolka má Jiřinčinu tvář. A ta sova! To je Václava. A támhle, na tom kmeni sedí káně s Hančinou hlavou. Když se na ni podíval z vysoko umístěné větve sokol, zjistila, že má tvář její milované ´Šušu´. Orlice se na ni dívala ze skály, z nejvyššího bodu voliéry.

„Ach, proč je Daniela orlicí... “

Proletěly kolem její hlavy střídavě tam a zpět. Létaly kolem ní a zároveň cítila, jak vlétly dovnitř a skrze ni. Zabolelo to, když se v ní na chvíli posadily jako na bidýlko. Kromě poštolky dost vážily. Cítila jejich tíhu v celém svém křehkém těle.

Dívala se v tom snu na ně dlouho a nechápala. Všechny její milenky byly v jedné velké voliéře. V té její. Uvnitř ní samotné. Pak se zadívala tam, kam velmi zaujatě hleděli ti dva podivní bezdomovci. Dolů, na zem voliéry. Po kamenech a starých ztrouchnivělých kmenech stromů pobíhal pomalým plavným krokem vlk.

„Toho znám“, vykřikla.

„Dlouho jsem ho hledala. Ztratila jsem ho z dohledu, už je to dávno. Ale byl se mnou vlastně vždycky. Už když jsem psala svou druhou věc... ´Daleko od stromu´. V té novelce mi to vlčisko rdousilo ovečky, co procházely ovčí branou. A všude se válely na cestičce před voliérou krásné perly.

„Ten vlk, sakra! A ti bezďáci. Kde se tam vzali, v tom snu?“

„Sáro, kruci! Kde jsi? Kde jsi… no tak, sakra.“

*

Doktor naskočil už do téměř rozjetého vozu.