MARIE JAKOUBKOVÁ

CUKRÁRNA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Marie Jakoubková, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 151. a 119. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Marie Jakoubková

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-59-3 (epub)

ISBN 978-80-88672-60-9 (mobi)

16. 6. 2018

Anna bouchla vchodovými dveřmi a plná adrenalinu si radostně poskočila na místě. Dnešní den bude tím nejdůležitějším ze všech, pomyslela si v duchu. Po dlouhých měsících úmorných příprav už za několik málo hodin otevře svou úžasnou, voňavou a s láskou vybudovanou cukrárnu. Doslova vypotila krev, aby se její mnohaletý sen stal realitou.

Málem to vzdala, ale nejlepší kamarádka Tereza ji naštěstí psychicky podržela, a tak zanedlouho uslyší zvoneček u dveří, oznamující návštěvu prvního zákazníka.

Anna se podívala na hodinky. Bylo přesně šest hodin ráno. Zvesela seběhla tři schody, oddělující verandu od venkovní předzahrádky a po upravené uličce, vydlážděné kostkami ve tvaru kočičích hlav, nadšeně doskákala k brance bíle natřeného plotu.

Zastrčila si do uší sluchátka a odhodlaně vyběhla po svém pravidelném ranním okruhu. Oblečená do upnutých legín a funkčního tílka, s kšiltovkou na hlavě a do culíku spletenými vlasy si vyklusávala parkem v rytmu své oblíbené písně. S úsměvem na tváři pravidelně oddychovala a těšila se z pohybu, prostřednictvím kterého si vždycky krásně protřídí myšlenky.

Všechno se zdálo být bez chybičky, téměř sluncem zalité. A proto se plán nadcházejících hodin rýsoval v naprosto stejném duchu. Dokončí svou ranní rozcvičku, po příjemné námaze se pak doma osprchuje a převlékne do již připravených šatů. Bylo téměř léto, a tak se staly jasnou volbou lehounké světlé šaty v květovaném vzoru. Když Anna zavřela oči, živě si představovala, jak šaty visí na ramínku podél pravého křídla dveří šatní skříně.

Z představy, která jí na tváři vykouzlila líbezný úsměv, ji vyrušil tlumený, přesto však nepřeslechnutelný pískavý zvuk, jejž ji přiměl navrátit se do reality. Zprudka otevřela oči, když vtom ji obrovský nákladní vůz přitlačil svou nezdolnou silou ke kmenu stromu, kolem kterého právě probíhala. Byl to mžik, tak kraťounký, že nedokázala uhnout ani o centimetr. A tak se z rozjasněného dne, plného vzrušujícího očekávání, ponořila do té nejčernější, bezbřehé tmy…

Celou ulicí se nesl řev brzdících kol a hlahol desítek kolemjdoucích lidí, kteří se ihned seběhli ke zraněné Anně.

„Zavolejte někdo záchranku!“ křičela žena s kočárkem, stojící na kraji chodníku. „Šššššš!“ uklidňovala zároveň své brečící dítě.

Někdo byl rychlejší, protože o pár vteřin později již viděla přijíždějící žlutou hranatou dodávku. Zdviženými pažemi a máváním se snažila navigovat lékařský sbor na správné místo.

Všude kolem se vířilo spoustu prachu a přes čoud z nákladního auta nebylo skoro nic vidět.

Dva členové záchranky vyskočili z vozu téměř za jízdy a ihned skládali pojízdné lehátko, na nějž zakrátko naložili Annu.

„Znáte někdo zraněnou?“ zajímal se jeden z posádky. Lidé vrtěli nesouhlasně hlavami. Anna žila ve velkém městě, a ačkoliv běhávala pouze pár bloků od svého bydliště, neznala v podstatě ani své sousedy.

Doklad totožnosti nebo peněženku s řidičským průkazem si na běhání obvykle nebere, a tak nezbývalo nic jiného než odvézt Annu do nemocnice, ošetřit její zranění a vše ostatní řešit až následně.

První kapitola

1

Devátá hodina dopolední se ten den měla pro Annu stát pomyslným mezníkem. Přesně v devět by za normálních okolností vytáhla venkovní roletu a vpustila do nitra své vysněné cukrárny první zvědavce. V devět…

Bylo pět minut po deváté a Tereza, Annina kamarádka a obchodní partnerka, nervózně stepovala před jejich společným obchůdkem.

Ještě třicet vteřin vydržela přecházet sem a tam a vyhlížet, odkud se Anna vyřítí. Zpoždění a hned první den, pomyslela si Tereza a jemně vytočená, protože se přece na něčem domluvily, podupávala si špičkou boty o chodník.

Nakonec si sáhla do zadní kapsy pro mobil.

„Zvedni to, sakra!“ pobízela Annu zvýšeným hlasem. Vyzvánění však po desátém monotónním pípnutí přeskočilo do hlasové schránky. „No, super!“ poznamenala Tereza a neúspěšný hovor přerušila.

Na Annu už více nečekala, vytáhla těžkou železnou roletu a rovnou si stoupla za pult pro případ, že by se někdo z kolemjdoucích rozhodl zavítat dovnitř.

Takhle si Tereza první den rozhodně nepředstavovala. Ještě včera společně dopékaly dortíky, plnily kremrole vyšlehaným sněhem a ladily poslední detaily. Dokonce si trénovaly první pozdravy. Připravily si zdvořilostní fráze pro případ, že by si na ně došlápla nervozita. Nechtěly na nic zapomenout. Hlavně, aby od nich zákazníci odcházeli spokojeni a měli potřebu se pravidelně vracet.

Po deseti minutách, které Tereza strávila přemítáním o tom, jak je Anna nezodpovědná a lajdácká, oznámil zvoneček zavěšený nad vchodovými dveřmi prvního vytouženého zákazníka.

Tereza vzhlédla a naučený úsměv, který si zkoušela i doma před zrcadlem, jí ihned zmrzl na tváři. Do nitra cukrárny vstoupili dva uniformovaní muži. To by za normálních okolností nebylo nic zvláštního, i policisté si mohou chtít pochutnat na skvostném větrníku nebo se zakousnout do nadýchané koblihy, ale tito dva se o zákusky rozhodně nezajímali. Už ode dveří se legitimovali svými odznaky.

„Slečna Novotná?“ zeptal se jeden z nich.

Tereza strnule přikývla a hlasitě si polkla.

„Máme pro vás bohužel špatnou zprávu,“ pokračoval policista. „Znáte slečnu Annu Podlešákovou?“

Tereza zděšeně vykulila oči.

„A-ano!“ zakoktala se. „Stalo se jí něco?“ Ani pořádně nevěděla, proč se na tuto otázku zeptala, ale samotný fakt, že prvními zákazníky jsou právě policisté, a místo nákupu se zajímají o Annu, zračilo, že je něco v nepořádku.

„Bohužel ano,“ přitakal druhý policista. „Měla dnes v časných ranních hodinách nehodu a nyní je hospitalizována v místní nemocnici,“ vysvětloval.

„Nehodu?“ zopakovala Tereza. Zamotala se jí hlava při pomyšlení, že v poslední čtvrt hodince na svou kamarádku naházela tolik špíny, a to jen kvůli pozdnímu příchodu. „A bude v pořádku?“ šeptla se slzami v očích.

Oba policisté pozvedli ramena.

„Informace o aktuálním zdravotním stavu nám bohužel nejsou známy,“ odvětil policista vpravo a jako určitý projev soucitu pevně stiskl rty.

Když policisté odcházeli, zastavila je Tereza další otázkou.

„Už o Anně ví její máma?“

„Myslím, že ano, slečno,“ odpověděl policista, stojící blíže dveřím. Držel se rukou za kliku. „Naši kolegové se o to postarali,“ dodal, opět stiskl rty, pokýval hlavou a hned nato se oba ztratili v šumu ranní dopravní špičky.

Tereza dosedla na židli a položila si hlavu do dlaní. Hlasitě se rozbrečela. Měl to být ten nejlepší den v životě…

2

Již potřetí se pročítá dopisem, který sepsala pro svou dceru. Už celý rok spolu nepromluvily… A přitom šlo o naprostou, navíc zcela sobeckou hloupost. Teď už si to Annina matka plně uvědomuje…

„…promiň, že jsem k tobě byla tak nespravedlivá. Zřejmě jsem si chtěla prostřednictvím tvého života prožít něco, co jsem sama nedokázala, a přitom mi nedošlo, že tvé srdce prahne po něčem úplně jiném. Už vím, že můj nesouhlas nemohl zastavit tvou touhu. Odpusť mi to, pokud je to v tvých silách. S láskou…“

Chtěla dodat „máma“, ale vyrušil ji zvonek. Dopis odložila na stůl a odebrala se ke vchodovým dveřím. Přes prosklenou výplň nemohla přehlédnout policejní čepice. Rozbušilo se jí srdce.

„Dobrý den!“ šeptla docela tiše. Venku bylo ten den moc pěkné počasí, ale i tak měla Annina matka tendenci si zahalit krk. Jakýsi neexistující závan větru, který jí přejel po zádech, roztřásl celé její tělo.

„Jste paní Podlešáková?“ zeptal se policista, opírající se rukou o zábradlí schodiště. Letmo pohlédl do svého zápisníku a dodal: „Matka Anny Podlešákové?“

Annina matka si hlasitě polkla a beze slov přikývla.

„Neneseme bohužel příliš dobré zprávy, paní Podlešáková. Vaše dcera utrpěla velice vážná zranění a aktuálně se podrobuje rozsáhlé operaci…“

V ten moment jako by se svět kolem Anniny matky zastavil. Hlavou se jí nesla slova, která před pár okamžiky sepsala a kterými se chtěla se svou dcerou udobřit. A ona mezitím… Ani svou myšlenku nedokázala dokončit.

„Co se stalo?“ zeptala se pro úplnost, ačkoliv si nebyla vůbec jistá, zda je to důležité.

Policista opět zaměřil svůj zrak do poznámek, které dostal od centrály.

„Srazil ji nákladní vůz.“

Trochu mu přeskočil hlas, když si uvědomil, co asi nyní paní Podlešáková prožívá.

„Můžeme pro vás něco udělat?“ zeptal se soucitně.

Annina matka zavrtěla nesouhlasně hlavou. Pod návalem emocí zavrávorala a sesula se po desce dveří na podlahu. Oba policisté pohotově přiskočili blíž a pomohli jí zpět na nohy. Opatrně ji podepřeli z obou stran, odvedli do obývacího pokoje a tam ji usadili na pohovku.

Jeden z policistů došel do kuchyně a napustil do sklenice trochu vody z kohoutku.

„Tady máte, paní Podlešáková.“

„Děkuji!“ odvětila Annina matka roztřeseným hlasem. Objala skleničku oběma dlaněmi a lehce se napila. Potom se rozbrečela. „Víte, zrovna dneska jsem jí napsala dopis na usmířenou.“ Vzhlédla a podívala se postupně oběma mužům zákona do očí. „Už to bude rok, co jsme se viděly s dcerou naposledy. Nepohodly jsme se…“ Zajíkla se dojetím. „Kvůli takové malicherné blbosti, mojí blbosti!“ Ukazováčkem pravé ruky poukázala na sebe, aby tak zdůraznila, že si je vědoma svého pochybení.

Popotáhla. Policista, který si sedl do křesla naproti paní Podlešákové, natáhl ruku ke stolku a z dřevěného vyřezávaného boxu vyňal dva papírové kapesníky.

„Děkuju vám!“