VENDULA FRYDRYCHOVÁ

LETNÍ SLUNOVRAT

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Vendula Frydrychová, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

jako celkově 133. a 105. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Tuto tištěnou knihu seženete na petunky.cz + další novinky, předprodeje, knihy a e-knihy!

e-mail + nabídka rukopisů: info@petranachtmanova.cz

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-06-7 (epub)

ISBN 978-80-88672-07-4 (mobi)

Kapitola 1

Mlha… Je všude, kam jen zrakem pohlédneš.

Mlha, slovo znějící jako paradox nebo kouzelné slovo. I když vidíš a cítíš její přítomnost, vlastně nevidíš nic a vnímáš jen možný strach z nevidění. Přepadává tě pocit slepoty, ale o to víc získávají sílu jiné tělesné smysly. Sluch, ač jindy oslabený a unavený z rušného velkoměsta a smutných zpráv, v mlze přebírá vládu a vítězí nad zrakem.

Mlha mladou dívku svírá ve svých poutech, ale ona i navzdory pevným poutům přírody se něžně a tajuplně usmívá.

Dívka stojí bosá uprostřed louky v trávě a ranní rosa jí zebe do chodidel. Zebe, hladí a uklidňuje. Při pomalé chůzi studená tráva lechtá a hladí nohy až téměř ke kolenům. Po jarních deštících nabraly kořínky sílu a snaží se dostat své svěřence až k nebesům. Nově narozené nitky travin a lučních květů dostaly šanci na život a staly se z nich silní jedinci. Silné stvoly, stonky, lodyhy plné šťávy dávají barevným květům sílu, aby mohly nalákat omamnou vůní a barevností své hosty. Pozvat je k romantickému obědu a množení. Motýly, včely, čmeláky, mravence, cvrčky. Přeplněné stoly v podobě květů se prohýbají pod nánosy sladkého jídla s líbeznou vůní.

„Všichni jste srdečně zváni k návštěvě! Všichni jste srdečně zváni k honosné hostině!“ šustí a vykřikují okvětní plátky kopretin i cinkající květy zvonků jak prodávající na tržnici.

Místy jsou květiny i tráva tak vysoké, že na oplatku mohou ruce mladé dívky hladit konečky sametových, ještě spících květů. Svým jemným dotekem připravuje dívka spící krásu na příchod nového dne. Jako by jemnou kůží na svých dlaních šeptala:

„Vstávejte, už je čas. Začíná nám nový den!“

Něžně a s láskou probouzela spící květy ze snu, jako milující matky probouzejí své děti.

„Co by se asi mohlo květům zdát, kdyby mohly snít? Třeba mohou, jen my lidé si myslíme, že ne,“ napadlo dívku.

Mladá krásná dívka se pohybuje ladně a tiše. I když spoutaná slepotou mlhy, postupuje sebevědomě a bez špetky strachu. Pohybuje se s lehkostí víly z pohádky. Zná dobře svůj rodný kraj. V lesích cestičky, na loukách květiny, stromy i remízky. Každičký pařez i mraveniště. Místečka, kde může utišit svůj hlad a rozmazlit své chuťové pohárky díky sladkým plodům lesa a luk. Místa, kam zajít pro bylinky na nemoci i neduhy. Dobře věděla, která kytička umí pomoci a ulevit od bolesti břicha i kloubů, kašle… Jen býlí na bolavou duši ještě najít nedokázala.

Vdechuje omamnou vůni oznamující příchod nového světa. Vůni nových chvil životů i smrti, lásky i nenávisti, možná i naděje pro ztracené a zatracené duše.

Zastavuje své kroky a nechává svůj klidný dech, aby se sladil s tlukotem srdce. Zrakem pohlédne k východu, kde se právě rodí nový den. Mlha s úctou začíná ustupovat, aby mohla ukázat krásu a sílu mocného vládce dne, slunce. Pomalu kousek po kousku odhaluje vše ze své krásy. Jak dítě z lůna matky rodí se na svět nad vysokými, zelenými kopci. Centimetr po centimetru opouští svůj ukrýt, aby mohlo svými hřejivými paprsky pohladit vše živé kolem nás.

Kolikrát už viděla tento vzácný okamžik zrodu?

„Nikdy se pohled na východ slunce neomrzí,“ pomyslela si.

Poslední zbytky mlhy se rozplývají a nechávají se odnášet po jemném vánku pryč k nebesům a zanechávají po sobě chladný průvan. Žena se lehce oklepe a zachumlá se hlouběji do jemného, vlněného šátku od babičky a nadále sleduje dech beroucí zrození nového dne. A co víc, dnes se rodí i nové období.

Miluje tento okamžik plný tajemna, vítání i loučení. Moment, kdy dokáže zapomenout na bolesti, lítost i špatné svědomí. Loučení s probouzením a vznikem nových životů, loučení s jarem. Vše staré musí odejít, aby mohlo přijít nové. Stejně jako každý rok, i dnes si přivstala, aby přivítala léto.

Právě začíná letní slunovrat…

***

Julie Malá byla už od útlého dětství jiná než ostatní děti. Často si hrávala o samotě a společnost ostatních dětí nevyhledávala. Raději svou společnost věnovala včelkám a čmelákům na louce plných květin. Snad každičká beruška v blízkém okolí měla jméno a postavený domeček z listí a větviček.

Hodiny sledovala pavoučky, jak spřádají jemné nitky a tvoří husté sítě, aby mohli polapit mušky k obědu. Včelky, jak létají z květu na květ a kolikrát s obtížemi odlétají obtěžkány do svých úlů, aby správně naložily s pylem z květin. Obrovské kupy z jehličí, které vytvořili šikovní a pilní mravenci.

Byla jedináček a prázdniny i víkendy trávila na vesnici u babičky Magdy v roubené chaloupce. Chaloupka stálá dva kilometry od vesnice v osadě, které se odnepaměti říkalo „Na samotách.“ Lidí do bohem zapomenutých končin za rok mnoho nezavítalo. Za to z blízkého lesa přicházelo návštěv dost. Srnky, lišky, jelen samotář a jednou dokonce mrzutý jezevec. Julie zbožňovala volnost a přírodu kolem. Magické prostředí, kde se Julie cítila nejšťastnější. Babička Julii učila poznávat květy bylin, listy stromů i kořínky.

„Není bylina, aby na něco nebyla,“ vždy říkávala drobné dívence s pihovatým nosíkem, vlasy černými jako havraní křídla a s upřímnýma očima.

Julie babičku zbožňovala a vzhlížela k ní s úctou a respektem. Trpělivě naslouchala vyprávění o kouzlech přírody, moci bylinek i vymyšlené příběhy o skřítcích, vílách a o vodníkovi z nedalekého rybníka.

O vodníkovi Matějovi, který se zamiloval do překrásné víly Alenky. Ale bohužel, Alenka své srdce vodníkovi dát nechtěla, protože milovala vojáčka z královské gardy. A proto nešťastný vodník ze žalu vypustil svůj rybník, pustil na svobodu všechny pochytané dušičky a sám se v jednu proměnil, aby mohl odletět do nebíčka.

„A od té doby Julinko, není pod lesem rybník,“ ukončovala své vyprávění.

Pokaždé si k pohádkám přidávala nové a nové věci, aby malá Julinka měla změnu a zpestření.

„A už jsem ti, Julinko říkala, že se občas při úplňku od lesa, kde míval vodník rybník, ozývá smutné kvákání žab?“ zeptala se z ničeho nic při přípravě bylinkového čaje nebo vaření krupicové kaše.

Malé děvčátko jen zakroutilo hlavou, přistrčilo si stoličku blíž k houpacímu křeslu, kde nejraději sedávala a tiše se zatajeným dechem naslouchalo dalšímu vyprávění babičky.

Babička příběhy vymýšlela u vaření, u sbírání bylin, pletí zahrádky i večer před spaním. Při povídání hladila dívenku po vlasech a byla šťastná, že nemusí být v chaloupce Na samotách zase tak úplně sama jako jindy. Když nejsou prázdniny, bydlí Julie se svými rodiči v hlučném městě, kde žijí v mrňavém panelákovém bytě. V „králikárně“, jak nazývala babička Magda panelákové domy.

„Zase se mi brzo, Julinko vrať! A ty, Květo, holku voz častěji! Vždyť chudák bude pořád nemocná z těch vašich továren a smradlavých aut,“ loučila se slovy a rozkazem mířeným na svoji jedinou dceru, matku Julinky.

Když už se z malé Julinky stávalo pomalu dospívající děvče a na babiččiny pohádky se cítila už velká, babička jako trumfy z rukávu začala tahat příběhy o keltských a pohanských předcích, které byly ještě mnohem víc zajímavější než pohádky o vodníkovi Matějovi a víle Alence.

Babička Magda dokázala vyprávět za dlouhých zimních večerů u praskajícího ohně v peci a jen za svitu svíček. Předávala své vnučce informace o dobách dřívějších, které se dědí z generace na generaci už po staletí. Vyprávěla o střídání ročních období. O silných Keltech, našich předcích, a o jejich zvycích. Julinka dokázala zaujatě poslouchat a doslova hltala každé babiččino slovo.

„Můj praděda mi vyprávěl o jarní rovnodennosti a bohyni, jež nesla jméno Ostara. Víš, co je rovnodennost? A už jsem se zmiňovala o Brigit a Habonii?“

Julinka s plnou pusou kroutila hlavou ze strany na stranu a těšila se na vyprávění. Povídání o vítání ročních období měla nejraději. Tajně si pak pod peřinou pečlivě zapisovala důležité poznámky spojené s psaním deníčku.

Psala o jaru a zlomení moci zimy, temna a vítání slunce. Každé jaro pak ze slámy vyráběla panenku „Smrtky“, aby ji mohla odnést za vesnici a vhodit do ledové vody potoka. Běžela po proudu a sledovala houpající panenku ze slámy tančící na vlnkách.

O letním slunovratu vítala posvátnou energii za východu slunce, protože magická síla je v tento okamžik nejsilnější a v den noci svatojánské s babičkou Magdou trhala při svitu měsíce devatero kouzelných bylin a obdivovala svítící prdelky malých ošklivých broučků.

Na podzim děkovaly Matce Zemi za její dary v podobě úrody a všichni společně slavili keltský svátek Samhain, připadající na noc z 31. října na 1. listopadu, tedy přesně na půl cesty mezi podzimní rovnodenností a zimním slunovratem. Osmý svátek pohanského kola roku. Samhain je výjimečnou magickou nocí. Se západem slunce se otevírají brány mezi světem živých a mrtvých.

Za okny už bývalo sychravo a stromy už ztrácely své šaty. Spadané listí pokrývalo zemi, aby zde přes zimu zetlelo, zúrodnilo zeminu a dalo tak stromům novou sílu.

„Za Samhainu je vše možné. Chceme-li si promluvit se svými zesnulými předky, teď přišla chvíle, kdy nejlépe uslyšíme jejich hlas,“ poutavě povídala Julince babička, a přitom dolévala do puntíkovaného hrnečku teplý čaj ze šípků.

„Jak to?“ ptá se nevěřícně Julie s plnou pusou jablečného štrúdlu s čerstvými ořechy.

„Říká se, že duše zesnulých mohou až do rozednění putovat naším světem a navštívit své blízké,“ dál pokračuje ve svém tajemném vyprávění babička.

„Také se traduje, že Keltové v tento den zapalovali ve svých obydlích posvátné ohně, aby se u nich mohly duše předků ohřát. Také věřili, že plápolající ohníčky pomáhají duším, aby v našem světě nezbloudily. A proto máme na zápraží vydlabanou řepu a v ní zapálenou svíčku,“ uzavírá své povídání.

Ví, že je vnučka statečná a jen tak se ničeho nezalekne, ale i přesto občas váhá, aby se svým vyprávěním nezašla moc daleko a dívenku v noci nezlobily noční můry.

„A bojíš se, až umřeš?“ vysloví Julinka po chvilce mlčení a přemýšlení zvídavou a zamotanou otázku.

„Jako jestli se bojím smrti? Co tě to zase napadlo za zvláštní otázku, cácorko moje malá?“

„Nevím,“ pokrčí rameny zvědavé děvčátko s velkýma očima.

„A bolí to, když umíráš? Když odchází duše do nebíčka? A odchází do nebíčka? Myslíš, že existuje peklo?“ začala ze sebe bez přemýšlení chrlit otázky tehdy šestiletá Julinka.

V zimě slavnostně zapalovaly oheň, aby zabránily vstupu zlým duchům. Nad dveře věšely větvičku jmelí.

Příběhy o síle bylin, pohanských zvycích, uctívání bohů, přírody a vítání ročních období se mladičké Julii vryly hluboko pod kůži. Rok co rok se loučila s ročním obdobím a následně vítala nové. Děkovala přírodě za její dary a od babičky se učila tajemná kouzla přírody.

„Divoženko moje malá,“ smála se babička, když Julie ráno nemohla dospat a vesele tancovala bosá v ranní rose a vítala příchod léta.

„Nemůžeš být aspoň trochu normální babička? Moderní? Pořád jen samé báje, byliny, lektvary, kouzla! Proč si třeba nezajdeš ke kadeřníkovi, nenalakuješ si nehty, nepořídíš aspoň televizi? Občas nekoupíš něco hezkého na sebe?“ láteřila matka Julie, když po jejím příjezdu, matčinu hlavu zasypávala dalšími novými příběhy o keltských předcích.

Julie a babička Magda se na sebe vždy jen spiklenecky usmály a nechaly dceru a matku v jedné osobě nadávat dál. Věděly své.

Snad možná i trochu někdy Juliina matka tajně žárlila na krásný vztah, který mezi nimi vznikl. Květa nikdy se svojí maminkou tak upřímný vztah neměla. Hodně Magdě vyčítala, že opustila svého manžela a jejího otce, ještě když byla miminko v peřince a nedostala možnost tatínka poznat. Otec se urazil a už je nikdy nevyhledal. Nenechala si od maminky nikdy vysvětlit, že její otec byl jen opilec, lenoch a rváč a stejně je nikdy nemiloval. Do práce nechodil a jen živořil na úkor ostatních. Nejednu ránu od něho schytala, když se kolikrát vracel opilý z hospody domů. Opuštění otce nebyla jediná výtka, kterou Květa často svoji maminku osočovala.

„Žijeme tady jako zvířata v polorozpadlé chatrči. Všichni už mají televizi a my nemáme nic. Do školy musím přes les a žádné kamarádky ke mně nechtějí, protože se bojí. Proč se nemůžeme odstěhovat do města a žít jako normální lidé?“ často se malá Květuška ptávala se slzami v očích, když se vracela unavená ze školy.

„Květinko, už jsem ti vše kolikrát vysvětlovala. Tady je náš domov. Město je ošklivé a plné prachu. Tady se máš líp.“

„Neříkej mi Květinko, víš, že nesnáším ty tvoje přirovnání a báchorky o smradlavých kytkách. Nesnáším to tady! Už se těším, až odsud vypadnu do města,“ křičela Květa na svoji maminku a následně dlouho do noci plakala do polštáře.

Ano, Julie si s babičkou rozuměly a měly spolu krásný vztah, který jim mohl lehko závidět. Když jednoho letního odpoledne přijela Květa pro svoji jedinou dceru Julii a oznámila oběma, že konečně po tvrdé dřině povýšila a dostala jedinečnou nabídku, která přichází pouze jednou za život. A jak je známo, takové nabídky se neodmítají.

„Mami, budu se s Julčou stěhovat,“ suše oznámila své matce Květa u kávy domácích buchet.

Dlouhým, barevným nehtem přitom seškrabávala moučkový cukr z povrchu povidlové dobroty.

„No jo, asi aby nepřibrala deset deka,“ pomyslela si Magda.

„Stěhovat?“ vykřikla Julie překvapením.

„Ano, zlatíčko moje. Budeš určitě nadšená, stejně jako já.“

„K babičce Magdě? Jupí… Já věděla, že mi splníš přání. Jupí, budeme bydlet u babičky,“ tancovala šťastně desetiletá Julinka po světnici a střídavě líbala na tváře matku i babičku.

Babička Magda jen tiše seděla a nechápavě pozorovala celou situaci. Že se dívenka raduje předčasně, věděla hned od samého začátku.

„Julinko, broučku! Přestaň tady hopsat jako splašená koza a sedni si jako slušné děvče. Ne, k babičce se stěhovat nebudeme.“

„A kam tedy? Já nikam nechci!“

„Neodmlouvej a nech mě, prosím, domluvit!“ nevydržela a zvedla už rozzlobená Květa hlas. Trpělivost nikdy nebyla její silná stránka.

Julie znala, kdy je třeba maminku poslechnout a je zbytečné se pouštět do konfliktů nebo snad dokonce argumentovat. Pohlédla smutně na babičku, pokrčila rameny, poslušně se posadila na svoji dřevěnou židli a vyčkávala na vysvětlení a ortel.

„Jak už jsem se zmínila, v práci mě povýšili a naskytla se nám jedinečná nabídka odcestovat do Ameriky. Zlatíčko, taková příležitost se prostě neodmítá a ty dostáváš skvělou možnost naučit se jazyk. Chápeš to? Čeká tě skvělá budoucnost. Otvírá se nám brána, o které jsme ani nesnili. Najdeš si americké kamarády, budeš pít čaj s mlékem, nebo co tam pijí. Budeme si moct dovolit platit ti prestižní školy, univerzity. Tatínek souhlasí a už se taky moc těší. Poletíš letadlem. Chápeš to? To je prostě něco úžasného,“ nadšeně vypočítává všechny klady Květa a zbytečně čeká na kladnou, šťastnou reakci.

„Kdy?“ ptá se babička Magda.

„Na konci srpna. Od září Julie bude moci nastoupit do nové školy. Vše už domlouváme.“

„Už? Vždyť je to za měsíc. To mi vezmeš moji jedinou vnučku?“

„Nikoho ti neberu, mami. Budeme létat do Čech.“

„Jednou za rok? Na Vánoce?“

„Mami, přestaň. Celé dětství jsem musela hnít v lesích a v téhle staré rozbořené barabizně. Teď, když se mi otvírá svět dokořán, mám vše zahodit? Ani náhodou, mami!“

„Je to náš domov, Květo! Patříme sem! Máš zde kořeny.“

„Ne, mami! To se pleteš. Tady ta hnusná divočina a barabizna je tvůj domov.“

„Já nikam nejedu. Jeďte si s tátou sami!“ vmísila se do hádky babičky a matky Julie.

„Tebe se nikdo na nic neptá. Pojedeš a basta!“ křikla a vztekle bouchla do stolu Květa, až nadskočila vázička s čerstvě natrhanými zvonky.

Julie nechápala, kde se v ní najednou vzala síla odporovat své vlastní matce. Vždy byla slušná a pokorná, plnila poslušně veškerá maminčina přání a nikdy nedělala a ani nechtěla dělat zbytečné problémy. A teď?

Hrozba, že se přetrhne pevná, režná nit spojující babičku s vnučkou, způsobila bolest v srdci desetileté dívky a výbuch emocí a výčitek, které by za normálních okolností zvládla ukočírovat.

„Nikam nejedu! Nikam nejedu! Nikam nejedu!“ křičela, až se její hubené, desetileté tělíčko celé třáslo zlostí.

„Zůstanu s babičkou. Mami, prosím. Nemůžeš mě nikam odvézt. Nebudeš mít na mě čas, stejně jako teď. Jsem pořád sama. Jsi pořád někde v práci, táta taky. Nechci americké kamarády, chci být tady… S babičkou… a se včelami, čmeláky, beruškami, mravenci, pokračovala dál ve svých myšlenkách, a už víc nechtěla slyšet matčin panovačný hlas. Utekla z chaloupky do ovocného sadu, kde se schoulila ve vysoké trávě a plakala.

***

„Babi, babi, podívej. Támhle letí!“ piští šťastná Julie a ukazuje prstíkem zeleným od trávy na stříbrnou tečku na nebi.

„Máš pravdu, Julinko. Tak pořádně mávej,“ odpověděla babička, i když věděla, že rodiče stejně svoji malou dcerku z té obrovské výšky neuvidí.

„Ahoj mamííí, tatííííí! Mám vás ráááádaaaa! Dobře doleťte!“ křičela a běžela ovocným sadem, co jí nohy stačily a dokud letadlo nezmizelo z dohledu.

„Myslíš, že už jsou nad mořem?“ zeptala se vnučka babičky, když se celá udýchaná vrátila do chaloupky.

„Netuším. Nikdy jsem v letadle neletěla, natož až do Ameriky.“

„Hm, asi už jo. Letí rychle,“ odpověděla spíše sama pro sebe Julinka.

„Tak dost úvah. I tobě zítra začínají povinnosti. Nachystat věci a zítra hurá do školy. Prázdniny jsou v trapu a zítra tě čekají nová poznání a dobrodružství.“

„Babičko, já jsem tak ráda, že jsem s tebou. Amerika není nic pro mě,“ pronesla moudro Julie a odešla do své komůrky vybalovat kufry s oblečením a ostatními věcmi, které si přivezla z města.

Když maminka Květa pochopila, že nemá smysl malou Julii přesvědčovat a vozit ji s sebou až za velkou louži, dala na rady moudré ženy a svůj velký sen o luxusním životě ve velkoměstě, odletěla žít raději sama se svým manželem, otcem Julie. Věděla, že v tomto případě by jindy slušná a pokorná Julie udělala ze života peklo všem v jejím blízkém okolí. Uznala, že její kořeny jsou v těchto divokých, zapomenutých končinách mizerné, ale zato kořeny dcery Julie, jsou natolik silné, hluboko zakořeněné a s těmi babiččinými vzájemně propletené a spoutané, že by jejich vytržení způsobilo bolest všem.

***

„Babičko, prosím…! Vyprávěj mi příběhy,“ žadonila jednoho podzimního večera Julie, když seděly u stolu a večeřely za svitu petrolejové lampy.

I když už dávno souhlasily s přepychem a nechaly si do chaloupky zavést elektrický proud, stále se držely zvyku a po vzoru svých předků a dávných dob, trávily raději večery jen u mihotajícího plamínku lampy a svíček.

„Jednou vyhoříte, uvidíš, mami!“ vyčinila Magdě nespočetněkrát dcera Květa, když se jednou za čas z Ameriky přiletěla podívat na svoji jedinou vyrůstající dceru.

„A nejsi na příběhy a báje už trochu velká? Je ti patnáct, Julinko. Raději mi řekni něco o tom hnědovlasém chlapci, co tě dnes vyprovodil až k brance v sadě.“

Julie byla neskonale vděčná za přítmí, protože babiččina otázka způsobila zarudnutí jejich tváří a v krku se jí vzpříčil kousek chleba s tvarohem, až se zakuckala.

„Co říkáš?“ zeptala se nechápavě Julie, když zapila sousto bylinkovým čajem.

„Slyšela si dobře, zlatíčko. Neříkej, že to byl Adam od pekaře Blažka.“

„Ano, Adam.“

„Bože, ten kluk ale vyrostl. Je už z něho pořádný kus chlapce. Hezkého chlapce.“

„Hezký chlapec? Je to pitomec, babi! Poslední dobou se tak aspoň chová.“

„Proč myslíš, děvenko? Ani mi nepřišlo. A navíc, má slušného otce, určitě by byl Adam vhodný ženich,“ pošťuchovala vesele červenající se a nevinné děvče.

Na otázku Julie raději neodpověděla a jen mávla rukou do prázdna. Neměla náladu bavit se a zmiňovat se o tom, že se poslední dobou Adam začal točit kolem jedné holky, zmalované krávy Anety Malátkové a jí už si nevšímá tak jako dřív.

Spolužačka Aneta Malátková pomotala hlavu snad všem klukům z jejich třídy. Měla krásné jemné, blonďaté vlasy, malovala si červenou pusu a nosila upnutá trička, aby zdůraznila své nadměrně vyvinuté křivky. Barbie, jak si sama sobě začala říkat. Namyšlená, sobecká a zlá mrcha. Snad protože byla jedinou dcerou bohatých rodičů, kteří své hloupé dceři koupili vše, co jí na očích viděli. Od nejnovějšího walkmana až po značkové oblečení z dovozu.

Otec Anety, pan Malátek, byl majitel a ředitel prestižní firmy, zabývající se výrobou elektronických součástek, které vyvážel do celého světa. Mohl si dovolit své marnivé dceři koupit vše, co viděl v jejích pomněnkových očích.

„Nech toho, babi! Prosím, raději povídej!“ snažila se zamluvit trapnou situaci Julie. Sama se poslední dobou cítila zmatená a na otázky nedokázala odpovědět ani sama sobě.

Babička však věděla své. Nebyla hloupá, a hlavně ani slepá. Že Julie Adama tajně miluje, věděla už od doby, kdy spolu začaly bydlet v malé chaloupce Na samotách. A když se jednou Julie vrátila ze školy uplakaná a s hlavou plnou bodláků, hned jí došlo, že Adam k pihovaté holčině chová úplně stejné city.

Kapitola 2

„Adame, přestaň!“ prosí malá pihovatá holka, jež stojí hrdě s hlavou vztyčenou opřená o starý majestátný dub a neplánuje se jen tak vzdát.

„Julie, Julie, jsi malá čarodějka,“ vysmívá se o hlavu větší chlapec dívce.

Je výjimečně teplý konec září. Cestou z nové školy se rozhodla, že se porozhlédne po lese, jestli už nespadlo pár žaludů, které by mohla použít na výrobu zvířátek. Kaštany už našla po větrném víkendu včera u cesty v trávě.

I když jí maminka s tatínkem chybí, je ráda, že se nakonec nemusela s rodiči odstěhovat za velkou louži, daleko od babičky Magdy a její pohádkové chaloupky plné příběhů, bájí a tajemství. V nové škole a třídě se Julii líbí, když si odmyslí toho drzého, nevychovaného kluka Adama, který ji cestou ze školy sledoval a teď se snaží ji, bůh ví proč, znemožnit.

„Adame, prosím! Opovaž se!“ snaží se už s výhružným hlasem vystrašit svého protivníka, který má ruce plné čerstvě natrhaných bodláků.

„Nebo co? Zbiješ mě, ty malá drzá divoženko?“ směje se drze rozčepýřený chlapec a namíří první bodlák. Julie naštěstí stihne uhnout.

„Adame, chováš se jako pitomec. A ještě ke všemu neumíš mířit,“ posmívá se holčina.

Adam se jí líbí od samého okamžiku, když vešla do malotřídky vesnické školy. Cítila, že je jiný než ostatní kluci. Měl hnědé vlasy a na první pohled ji zaujalo vrabčí hnízdo, které mu trčelo na hlavě. Protože nejvíce vyrušoval a pyšnil se vysokou postavou, seděl až úplně vzadu. Ale i přesto si nemohla nevšimnout čertovských plamínků v jeho očích. Když paní učitelka Julii představovala, nemohla z jeho tváře spustit zrak. Nejinak to měl Adam. Stejně tak jako Adam zaujal desetileté nevinné děvče, tak stejně i pihovatá holka okouzlila kluka, jenž byl samá noha a ruka.

„Pche… Já, že neumím mířit? Jsem nejlepší v hodu míčkem, čarodějko mrňavá,“ vychloubá se a na důkaz svých slov přistává Julii bodlák na vlněném svetru a hned vzápětí druhý ve vlasech.

„Nééé, do vlasů ne! Víš, jak jdou špatně vyčesávat?“

„Nevím, a je mi to fuk. Stejně jako ty,“ a odhazuje další ostnatou kuličku, která se znovu lepí na svetr hned vedle prvního bodláku.

„Tak mě nech být, když ti jsem fuk!“

„Až přiznáš, že umím mířit, tak pak tě možná nechám jít.“

Ano, možná by přiznání vyřešilo celou situaci, ale to by Julie nesměla být stejně tvrdohlavá jako Adam.

„Ty? To asi těžko. Ty trefíš tak maximálně velký kulový,“ směje se Julie a snaží se odlepit kuličky z modrého svetru. Svetr našla pod vánočním stromečkem minulé Vánoce u babičky. Tajně ho po nocích pletla, aby udělala vnučce radost.

I když je Adam ještě mladý hoch, mužské ego už má vyvinuté dostatečně, a urážka a posměch od malé hubaté holky ho vyprovokuje k rychlé akci. Navíc ještě, když se mu tak moc líbí její pihovatý nos a šibalské oči. A aby všech těch zmatených pocitů nebylo málo, přítomnost Julie ho přitahuje jako magnet.

„Cože, ty malá drzá holko? To odvoláš!“

„Neodvolám!“

„Odvoláš!“

„Neodvolám! Nikdy!“

„Já tě varuju, odvolej to!“

„To úúúúrčitě… Nikdy!“ na důkaz vážnosti ještě Julie roztahuje své dlouhé prstíky a na Adama ukazuje dlouhý nos.

„No, no Adam přece!“

„Ukaž!“