TOM SAME

PARALELA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Tom Same, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2

Tištěnou knihu seženete na petunky.cz + další novinky, předprodeje, knihy a e-knihy!

e-mail + nabídka rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 131. a 103. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-16-6 (epub)

ISBN 978-80-88672-17-3 (mobi)

Lukáš

„Budeme jednoduše potřebovat trochu víc času, než jsme si mysleli. Ozveme se ti, až to zpracujeme, ano? Znáš přece tátu. Jo a neboj, s kapesným můžeš počítat. Pilně se uč. Ahoj,“ sdělila věcně Lukášova matka do telefonu a zavěsila.

Tenhle hovor mohl bejt e-mail, konstatoval uraženě pro sebe a vložil mobil do kapsy.

Jako by mě to kapesný nějak zachránilo. Stejně budu muset trojku měsíčně ještě někde sehnat, ale fakt nevim kde, když studuju tak náročnou školu.

Mladý student stál u okna svého pokoje a koukal ven, kde se naproti starému domu, ve kterém společně s dalšími dvěma spolubydlícími bydlel, rozprostíralo náměstí Republiky s bartolomějskou katedrálou uprostřed.

Ubytování měl v samém srdci Plzně, ale žádná hitparáda. Nicméně výše nájmu tomu odpovídala, a kluci si tak mohli ubytování dovolit. Krom toho, všechno bylo ve vlastnictví velmi staré dámy, která díkybohu neměla o cenách bytů a nájmů na trhu ponětí.

Kapesné od jeho rodičů ale ani tak na zaplacení nejdůležitějších výdajů nestačilo. Žádat o jeho zvýšení nepřipadalo v současné době v úvahu.

Lukáš byl totiž gay. Zjistil to už asi před třemi roky, ale s barvou ven vyšel až letos, konkrétně před měsícem. Podlehl nátlaku ze strany svých příbuzných, načež otázky typu: „Už máš holku?“ a „Proč jsi nám ještě nikoho nepřivedl představit?“ a „Není normální, abys ještě nikoho neměl, není s tebou něco špatně?“ rozhodl utnout svým coming outem.

Ano, sice se setkal vesměs s neutrálními reakcemi, ale vztahy s většinou členů jeho rodiny zabředly do stavu bodu mrazu. Prarodiče novinu kupodivu po několika dnech rozjímání nakonec údajně přijali, ale táta, ten se s tím nevypořádal doteď. Ostatně, mamka vlastně taky ne, ale ta se aspoň nebojí o „věci“ mluvit.

A tak se Lukáš dozvěděl, že i když rodiče bydlí jen padesát kilometrů odsud, nějakou dobu je neuvidí, protože „na to potřebují čas“.

Cvakla klika.

„Čau Lukasi, objednáváme MEKÁČ, dáš si taky něco?“ Do pokoje mu bez zaklepání vlezl Marek. Byl jedním ze dvou jeho spolubydlících a zároveň spolužákem, a i on ho, tak jako postupně všichni kamarádi a známí, začali oslovovat jeho německou formou jména. Evidentně proto, že vykazoval ideální árijské rysy.

„Jen abys v tý Plzni nedopadl jako nácci v pětačtyřicátým,“ varoval ho jednou jeho děda, když mu Lukáš oznámil, kam půjde po střední. Fakt útěcha!

„Hele, asi ne, díky, právě jsem se dozvěděl, že budu muset jíst kořínky tulipánů v parku, pokud si nenajdu brigádu. Ale vy byste to taky neměli jíst, víš, co v tom je?“

„Heh, zatim nevim, toxikologii budu mít až další semestr a do tý doby rád podpořím nadnárodní korporace i rakovinu jater. Ale jak chceš,“ odpověděl mu Marek černým humorem a odešel. Lukáš ho znal už druhým rokem a na rozdíl od něj se Marek nikdy ničím nestresoval, typický flegmatik a bytostný optimista.

Je to klikař, řekl si pro sebe Luky s náznakem závisti. Ale má pravdu, proč si neužít, dokud to jde. Marek stejně školu nenechá připravit ho o své ideály a cíle.

Notabene, oba dva, a ještě Radek, který se ale od učení nikdy neodlepoval, byli studenti chemie na Západočeské univerzitě v Plzni. Jo, to dědovy komentáře taky dost podporovalo.

Ani jeden z nich svého rozhodnutí stát se chemikem nelitoval, i přes náročnost studia.

Lukas se už teď rozhodoval, čím by se chtěl stát po škole. Zaměřením si ale stále ještě nebyl jistý. Buď biochemie, anebo si vzdělání ještě prodlouží a bude se věnovat farmakologii. Jenže i s tímhle dilematem se podělil se svým dědou a ten mu bez servítek řekl: „To víš, že jo, Luky, kovářova kobyla holt chodí bosa.“ Luky ho pochopil až za čas. „Pěkný, dědo, díky. Já si budu, čím budu chtít, tobě taky nikdo nevyčítá, že jsi studoval ekonomku a stejně máš dluhy, kam se podíváš.“

Lukáše se dědův výrok dotkl. Aby ne. Ale možná měl děda pravdu. Luky často jen tak procházel po pokoji a přemýšlel nebo si povídal sám pro sebe jako teď. Pomáhalo mu to.

„Ach jo, měl bych se sebou něco dělat,“ rozhodl a sedl si ke stolu, kde měl svůj notebook.

Pokoj měl malý, ale útulný, a hlavně sám pro sebe. Jeho interiér čítal jen postel, psací stůl, židli, polici a skříň, ale mladý student byl spokojený. Navíc měl od bytu všechno kousek.

Sedl si a zapnul počítač. Do pole vyhledávání zadal „Brigády Plzeň“. Za vteřinu mu prohlížeč našel přes dvě stě výsledků.

„Hm, super, třeba něco najdu. Přece jenom je březen a těch brigád pak bude víc a víc, ne?“ Světlo naděje na nalezení přivýdělku ho znatelně uklidnilo. „Designér/-ka podlahových krytin. Ou, tak to radši ne, stejně moc dobře neplatí,“ okomentoval Lukáš první pracovní nabídku.

„Maskér rychle se kazícího zboží, to je to samý. Mám přece na víc, nebo ne?“ zeptal se sám sebe. „Ach jo, musím přece něco sehnat. Tohle město má skoro dvě stě tisíc obyvatel, bylo by divný tu nic nenajít,“ modlil se a začal ztrácet naději. „A hele, prodavač / pokladní. Super, něco takovýho by to chtělo, obchoďáky dobře platí,“ zaradoval se a rozklikl odkaz nabídky.

Lukáš se považoval za člověka s převážně akustickým typem paměti a také si rád cokoliv, co četl nebo studoval, předčítal nahlas: „Ach jo. Požadujeme minimálně tři směny po deseti hodinách týdně. Do háje!“ Naštvaně zaklapl notebook. „Co to je sakra za blbost?!“

Zvedl se ze židle a poodešel zpět k oknu, aby se uklidnil.

Po chvilce se ozvalo hlasité zaklepání.

„Jo?“

Opět Marek. Otevřel dveře, vešel dovnitř a s čímsi v ruce se přátelsky usmál. On to stejně ani jinak neuměl. „Čus, ty naše socko,“ oslovil rýpavě Lukáše. Ten ani nestihl odpovědět a šup, už mu kamarád položil cosi na stůl.

„Co to je?“ zeptal se zmateně.

„Přinesl jsem ti hranolky z mekáče, když jsi říkal, že nemáš prachy, tak ať si to taky užiješ. A peníze neřeš,“ odpověděl stručně a obratem se dal na odchod.

„Ty jo, fakt dík. Neboj, vrátim ti to,“ ujistil Marka.

„Jasný,“ mrknul na něj kámoš a zmizel.

Moc hezké gesto. Málokdo by něco podobného udělal a Luky věděl, že by si toho měl vážit. No a teď, teď měl alespoň večeři.

Když hranolky, snad nejoblíbenější studentské jídlo, dojedl, v klidu se opět posadil k počítači a pokračoval v hledání prostředků, jak neumřít hlady.

„Tak schválně, prodavač / pokladní, prodavač / pokladní, ne, ne, ne! Kašlu na to, já se musim učit, a ne sedět za kasou, kde na mě bude řvát šéf i lidi,“ komentoval odkazy. A pak…

„Pomocná síla ve fitness BodyMaster. Flexibilní brigáda, dobré platové ohodnocení v centru města, možnost volby a plánování směn,“ přečetl. „No, já nevim, to asi nebude nic pro mě, činku jsem viděl naposledy v akčním letáku, kterej nám někdo omylem hodil do schránky,“ konstatoval, ale četl dál. „Vaší náplní práce bude obsluha recepce a večerní úklid prostor. Nástup možný ihned.“ Lukáš chvíli seděl a přemýšlel. „No co, zkusit to můžu, skončit se dá vždycky, ne? A když budu mít štěstí, někoho tam potkám,“ zasnil se a hned nato se dal do psaní životopisu. Po jeho odeslání počítač zavřel, a protože bylo už devět hodin večer, šel si s pocitem naděje lehnout.

Klára

Otevření ospalky slepených očí představovalo poslední dobou nepříjemný problém. Ne největší za den, ale rozhodně první. Už dokonce uvažovala, že začne chodit spát se sirkami mezi víčky, aby se jí oči nezavřely, jenže se na Googlu nikde nedočetla, jestli jde normálně s otevřenýma očima spát. A stejně jí nakonec došlo, že by to bylo k ničemu. Před usnutím brečela a oči si neobtěžovala utřít, takže to, s čím posledních několik dní zápasila, mohly být spíš slzy. Mohly tomu nasvědčovat i ty matné skvrny na polštáři?

„Do háje! To už jsem zase slintala? Kdyby to někdo viděl, myslel by si, že někdo z mých rodičů měl geny bulldoga,“ posteskla si ještě dřív, než vůbec vylezla z postele. A přitom to není tak dávno, kdy její ranní rutina zahrnovala obří porci motivace, nadšení a pohybu. Před dvěma lety běhala touto dobou už dávno venku a dávala si kondiční kolečko v lese. Jako by tou nahypovanou turbofeministkou byla ještě včera. Už asi měsíc se o její nepravidelnou dávku sebelásky staral Motivační deníček. Relikvie a posvátnost, jak o něm prohlásila její terapeutka, který jí zaručeně pomůže vstát z postele. Ve skutečnosti šlo ale o sešit s poznámkami z biologie, který našla zapadlý za skříní v koupelně a kde zbývalo několik nepopsaných stránek na konci. Tolik důvěry vkládala do slov odbornice, za kterou dávala jednou do měsíce více, než obdržela za směnu v práci, a to mnohdy i nějaká sezení vynechala.

„Doprdele, co to tam děláte!?“ zakřičela s hrůzou poté, co ráno v koupelně otevřela skříňku nad umyvadlem, na které měla zrcadlo, aby po ranní sprše zkontrolovala další vzácné ztráty na kráse obličeje. S hrůzou se podívala za sebe, ale kromě prázdného věšáku neviděla nic. A pak jí to došlo. „A jo vlastně, jsem… To jsem já.“ Ale neulevilo se jí. Taky, koho by nadchlo splést si sám sebe při pohledu do zrcadla se šmírujícím úchylem. Krom toho, nikdo ji nemohl sledovat. Tedy technicky vzato ano, kdyby docházelo k opravným pracím na fasádě paneláku a u jejího okna by stál na lešení dělník. Pokud by se ale s takovým šmírákem dnes ráno setkala, byla by na prvním místě potěšená a pak až zhnusená.

A najednou… Mobil v kuchyni na stole ohlásil příchozí očekávaný hovor. Věděla, kdo volá.

Jenny, do háje! Doufám, že po mně teď nebudeš chtít videohovor, zanadávala netrpělivě a vylezla z koupelny, aby si pro mobil došla. Ranní rutina ale ještě zdaleka nedosáhla konce, a proto se vrátila zpátky na místo činu, hovor přijala a dala jej nahlas.

„No, čau. Já ještě nemůžu, víš, jak vypadám? Kdybych za tebou šla po ulici, zavolala bys na mě poldy. Vypadám jako ze Světový války Z,“ postěžovala si své kamarádce, zatímco si vehementně nanášela make-up.

„Nevyšiluj, nemáš v noci bulet. A ten film jsem neviděla, má jít o nějakej dokument o nacistech?“ ozval se hlas kamarádky v mobilu. „Whatever, každopádně, jestli se nepletu, dneska je tvůj den D, co? Co ho jít večer někam oslavit?“

„Spíš den HPP, když už mu musíme dávat jméno, ale nepřijde mi ničím výjimečný. Teda jestli můj krok zpátky a vzdání se mých cílů nepovažuješ za hrdinství, pak jsem superhvězda,“ odpověděla cynicky a po vteřinovém zhodnocení své práce s líčidly je začala utírat.

Klára získala minulý rok bakalářský titul na pedagogické fakultě. Už na začátku totiž zvažovala pětileté studium a následnou učitelskou praxi, ale nikdy necítila stoprocentní jistotu. Její rozhodnutí nakonec podtrhlo pár následných nepříjemných událostí. A tak měla dnes poprvé nastupovat na plný úvazek na pozici zaměstnance do místní kavárny na náměstí Republiky. Dříve šlo o vyhlášenou kavárnu v srdci Plzně, ale to bylo ještě před rozvojem frančíz. V současnosti měli plno jen výjimečně, což bylo paradoxní, protože i tahle kavárna se ještě před jejím nástupem stala stejným typem podniku.

Baristkou ale neměla být první den. Dnešku totiž předcházela už dvouletá brigáda, kterou zahájila poté, co jí jednoho dne matka oznámila, že je nucena jí zkrouhnout kapesné. Ten rok totiž měla na vysokou nastoupit i její mladší sestra.

„Zbytečně se podceňuješ, Claire. Život jde dál a navíc, kdybys nemakala v PilsnerCupu, nikdy bysme se nepoznaly. A pohni s sebou, ať můžem dát ještě před otevíračkou rychlý kafe,“ poznamenala s dávkou optimismu jí vlastním. Jana, kterou nikdo neoslovoval jinak než Jenny, díky její mámě, která pocházela odkudsi z Velké Británie, začala sama Kláru oslovovat anglickou formou jejího jména, prý kvůli zvýšení sebevědomí. Její nátura se dala popsat jako doslova opak té Klářiny. Od jejího nástupu do kavárny byly nejlepšími kamarádkami a jejich ranní telefonáty se už staly zažitou tradicí.

Otevírací doba kdysi začínala v půl osmé ráno, ale údajně tam kvůli konkurenci nikdo ráno nechodil, a proto ji posunuli až na devátou. Všem bylo ale jasné, že za tím stál jejich vitální padesátiletý šéf žijící nad kavárnou, který si našel mladou snoubenku, jež ho nutila do ranního „skotačení“. Kláře ale otevírací doba vyhovovala, protože nemusela vstávat tak brzy.

„Čau kočko!“ přivítala Kláru Jenny, už oblečená v pracovním mundúru, po jejím příchodu do práce. Dress code zahrnoval černobílá polo trička, která fasovali v práci, a nařízené vlastní černé kalhoty. Jenny už stála za výdejním pultem u kávovaru a od rukou jí stoupala pára. Ať se oblékla do čehokoliv, vždy vypadala stylově. Takový aspoň měla Klára dojem. S tmavě hnědými, vlnitými vlasy sahajícími až do poloviny zad, jemně vlajícími pod náporem oblaku páry, s nepatrnou jiskrou v čokoládově hnědých očích a se spokojeným výrazem ve tváři teď ale v první řadě připomínal herečku nasazenou na natočení reklamy na nějakou prémiovou značku kávy. Klára se na moment přistihla, že žárlí. Dnes ráno se necítila ani na kávovou sedlinu.

„Brý ránko,“ oplatila jí pozdrav a bez dalších slov se odběhla převléct. Skříně zaměstnanců se nacházely v šatnách, kam vedly dveře nalevo od pracovního pultu. Když jimi procházela, minula se s šéfem. „Slečno Slavíková, dobré ráno přeji,“ pozdravil ji a zeširoka se usmál. „Vítejte u nás.“

Pan Hibš byl průměrně vysoký muž s bujnou kšticí, kterému vlasy už před lety všechny dokonale zbělaly, s upravenou bradkou, jasně modrýma očima a nečekaně hubenou postavou. Vždy chodil ve světle modrém obleku nebo saku doplněném o zelený motýlek. „Zelená uklidňuje,“ tak jej vždycky obhajoval.

„Dobré ráno. Ale pane šéf, vždyť víte, že jsem vaše už dva roky,“ odpověděla mu s vymáhaným úsměvem.

„Ale tenkrát jsem vás ještě neměl jistou,“ mrknul na ni. „Ale nebojte se, nesedřu vás z kůže, a dokonce vám i zaplatím,“ pronesl laškovně a s úsměvem odešel. Úplně se nemýlil. Ke všem se snažil chovat stejně vstřícně a spravedlivě, takže když Klára nedávno potřebovala odejít k zubaři, svolil i s tím svým podezřelým výrazem.

„To bylo zase divný,“ zhodnotila Jenny jejich rozhovor poté, co šéf odešel. Všechno slyšela a jako správná kamarádka přispěchala na pomoc, aby nasála nebo i dotvořila nejnovější drby.

„Jo, to jo. Ale znáš ho. No, a jestli mě nebude nutit do trojky s tou jeho, tak se na mě může zubit, jak chce,“ poznamenala odevzdaně Klára a konečně odešla do šatny. Hodila na sebe své o velikost větší polo, ve kterém skoro neměla vidět prsa, a zamířila zpátky, kde už na ni u stolu pro dva čekala její kamarádka i s kávou.

„Čum se na to, jo. Kolik bys asi tak řekla, že mu je?“ Jenna na ni otočila obrazovku svého mobilu. Patřilo k jejich rannímu rituálu horlivě skrolovat aplikace všech sociálních sítí, a přitom pomlouvat každého, kdo se jim něčím nezdál. Nyní v něm měla rozběhnutou jakousi seznamovací aplikaci.

„Já nevim, tak pětatřicet? Hele, a neznám ho odněkud?“

„Jasný, holka. Odsud, hele,“ ukázala jí webovou stránku časopisu, který neznala. „Taky se mi zdál povědomej, a tak jsem hodila jeho jméno do Googlu a našlo mi to tohohle týpka. Ten hajzl zkrátka někomu štípnul fotku. Určitě totiž sám vypadá jako poštípanej od včel.“

„A ty ho odněkud znáš?“

„Ne. Narazila jsem na něj včera odpolko, když jsem se nudila. Líbil se mi, ale něčím to smrdělo. A měla jsem pravdu,“ popsala pyšně. „Určo je výsledkem tvorby umělý inteligence.“

Obě braly seznamky jako koníčka. Na rozdíl od Kláry k nim ale Jenny přistupovala spíš jako k prostředku pro zaplácnutí volného času. O vztah nestála od doby, co jí před dvěma lety zlomil srdce jeden Brit, kterého jí dohodila máma. „Mně mohlo bejt šumák, jestli je menší, ale líbat se s kočkou, když mi tvrdil, že jsem pro něj ta pravá a jediná? To bych asi byla do tý doby, než bysme si pořídili psa, ne?“ popsala tenkrát svůj rozchod.

Klára, na rozdíl od ní, k seznamkám přistupovala s důvěrou v nalezení toho pravého. Už se kdysi objevilo pár kandidátů. A někteří dokonce splňovali těch několik málo Klářiných kritérií, ze všech se ale vyklubaly nezdary. A proto ty dvě trávily každé ráno tím, že naplánovaly pokec, při němž se na sebe často ani nepodívaly, u šálků kafe, které nechaly vystydnout. Ani jedna by se ale rituálu nevzdala.

Zvuk nad vchodovými dveřmi běžně oznamoval nově příchozího zákazníka. Každé ráno ale zprvu jejich odemčení, otočení cedule a oficiální zahájení směny.

„Mono, to už je devět?“ Dotaz Jenna směřovala na svoji další kolegyni.

„Jo,“ odpověděla hubeňoučká brunetka a odkráčela dozadu do kuchyně.

„Dík, fajn pokec,“ dodala Jenny ironicky a mrkla na kamarádku u stolu. „Jestli ta holka někdy odpoví i něco jinýho, asi mě klepne.“

„Je docela snadno předvídatelná, co myslíš, když má jenom jednu odpověď na všechno,“ zamyslela se Klára. „Ale tousty dělá dobrý.“

Simona byla jejich nejstarší kolegyně. Ještě neměla věk, jen tu pracovala už dávno před nimi. Její skutečný věk ale znal asi jen šéf, měl jiné priority. Z ní ale nikdo nikdy nedostal víc než jednoslovnou odpověď. Tvář se stejným výrazem, rozpuštěné hnědé vlasy a vždy stejný outfit tvořili pro ni ikonický vzhled, a tak Jenny jednou přišla s přezdívkou Mona. A byla to právě Mona, která chodila do práce vždy těsně před otvíračkou a otáčela ceduli s nápisem: „Otevřeno“.

Ty dvě se nijak nevzrušovaly a mnohdy setrvávaly na svých místech ještě dlouho po zahájení otevírací doby. Těch několik konkurenčních kaváren o ulici dál jim sice bralo zákazníky, ale na oplátku věnovalo volný čas. Obě se tak dál věnovaly žhavení svých mobilů.

Starej, starej, slizkej, starej, moc mladej. Klára listovala v seznamce jako v katalogu nábytku. To hodnocení stále nových a nových potenciálních adeptů na vztah v sobě zahrnovalo poctivou dávku vzrušení. Byla na něm závislá. Věděla to. Ale nedělala s tím nic. Čas od času jí kamarádka přerušila tok myšlenek tím, že jí strčila mobil před nos, jako by ho ukazovala své babičce, aby jí ohodnotila výběr. „Tak tohle je jasnej fejk, co myslíš?“ Klářin úsudek tak po čase začal mít velmi skeptickou náplň.

Petr Miller. Fakt kus, komentovala v duchu nejnovější objev. Černý vlasy, hnědý voči, sakra, a to tělo! To je jasnej fejk, to Jenny snad radši ani nebudu ukazovat. Vim, co by mi na to řekla: „Claire, i tvoje fotka, jak ležíš v bikinách na vrcholu Mount Everestu, by byla přesvědčivější. Jasný AI.“ Ale i přesto, že mu udělila palec nahoru, pokračovala v listování.

Studenou kuchyni měla na starost jen Mona, do toho jí Klára nezasahovala. Svůj čas věnovala běhání po place, utírání stolů a uklízení použitého nádobí. Jo, vůbec žádná změna od původního plánu zahrnujícího pedagogickou činnost. Ale zákazníků opravdu nechodilo moc a většina stejně čítala důchodce. Měly proto s Jenny čas tlachat.

Prostor kavárny sestával z jedné velké místnosti. Naproti hlavním dveřím se nacházel objednací pult s průchodem do zázemí kavárny a s asi patnácti stoly po obou stranách. Napravo od pultu pak stála umělá přepážka. Její původní účel tkvěl především v zajištění soukromí při studiu školou povinným zákazníkům. Prostor za bariérou zahrnoval asi deset stolů opatřených lampičkami a zásuvkami. Studentsky zaměřených klientů však rapidně ubylo. Začali logicky navštěvovat konkurenci, přestože PilsnerCup představoval tuto koncepci kavárny jako první.

„Bože! Kdyby je napadlo použít lžičku, třeba by si tam toho cukru nemuseli sypat tolik,“ nadávala Jenny během odnášení táců se špinavými věcmi ze stolu. Klára se věnovala mytí vedlejšího stolu, a proto Jenn nemusela křičet, aby ji neslyšeli ostatní hosté. „Nemudruj pořád,“ smála se jí. Zněla sice pořád naštvaně, ale Claire dobře věděla, že to tak nemyslí. Její kamarádku nebylo možné skutečně naštvat, jen ji přimět jako naštvanou vypadat.

„Tak se podívej sama,“ vybídla ji a už dost přitom zápasila se smíchem. „Naspodu toho hrnku jsou dobrý tři pytlíky cukru.“

„To se mi stává taky. Jednoduše vedle na mobilu rozkliknu insta a pak podvědomě trhám a trhám, až mám v hrnku cukr s kafem. No a pak už to nemá šanci se rozpustit,“ vysvětlila Claire.

„Ty a ten tvůj sladkej život.“

Claire se zatím vší silou snažila vydrhnout zašlou hnědou skvrnu, div stůl nevzplál. „Jo, nemůžu si stěžovat.“

Kolem poledne sedělo v kavárně jen několik málo hostů, a proto měla Klára čas zajít si na polední pauzu. Tu nejčastěji trávila v přípravně studené kuchyně. Šlo o jedinou část dne, kdy tam vůbec zamířila. Svou půlhodinu běžně trávila buďto pojídáním doneseného jídla, nebo nějakého Monou vytvořeného sendviče. Se svou kolegyní se taky denně snažila o pokec, ale bez ohledu na to, jak moc dobře otázku položila, vždycky z něj vzešel monolog. Připadala si jako Sisyfos, protože na konci každé směny se jí dostalo jen bezpočtu „Jo.“ Sendviče ale její kolegyně připravovala výborné.

Úklid, nejnudnější část směny, měla de facto za sebou, protože se s Jenny dohodly, že se prostřídají. Teď se pro jistotu vyměnily i u pultu, aby se mohla její kamarádka taky v klidu najíst.

„Dobrý den, vítejte u nás,“ pronesla směrem k zákazníkovi jídlem podpořeným, spokojeným tónem. „Co to bude?“ Kognitivní funkce měla po obědě sice utlumené, ale náladu naopak dobrou. To byl vedlejší efekt Moniných sendvičů a bagelů, který si snažila vždy udržet co možná nejdéle.

Muž u pultu svou objednávku skoro vyštěkl. „Jo. Jeden chéskejk a capučíno.“

S „dobrý den" se vůbec neobtěžujte. Vyslovit ta dvě slova trvá skoro dvě vteřiny, a to je příliš času, který můžete věnovat třeba businessu, ulevila si sarkasticky sama pro sebe. A zároveň vnímala, jak ji superschopnost jejího oběda rychle opouští. Přemohla se ale a nasadila spokojený výraz. „Tedy jeden cheesecake a cappuccino. S sebou, nebo se u nás posadíte?“

„Ty vole, to je ale otázek! Snad tady ne? To je pěkná kravina žrát chéskejk ve stoje někde venku jako socka,“ vyjel na ni znova a výhružně se rukama opřel o pult.

„Máte naprostou pravdu. Poprosím vás sto padesát pět,“ oznámila s předstíraným pokorným výrazem, a když jí před nosem zamával kartou, pokynula směrem k platebnímu terminálu.

„Děkujeme. Hned to bude,“ dodala po schválení transakce.

Popadla hrnek a otočila se směrem ke kávovaru, odkud na ni mohli zákazníci vidět hůř. Teprve nyní získala pár sekund, aby si to individuum letmo prohlédla.

Nebyla rasistka. Považovala se za humanistku, liberálku a pacifistku. Vždyť Prague Pride navštívila pomalu víckrát než své rodiče. Její nezaujatost se ale právě teď docela vyplatila. Vážně nestála o výčitky svědomí od sebe sama. Ten muž za pultem ji ničím neokouzlil, i když množství prstenů, zlaté řetězy kolem krku, nagelované vlasy, zlaté obroučky brýlí a mikina od Gucciho naznačovaly, že se snaží o opak. Podle jejího úsudku šlo buďto o arogantního bílého heterosexuála, nebo zakomplexovaného homosexuála. Sebevědomí mu ale nechybělo. Kéž by byla částka na mojí výplatní pásce stejně vysoká jako tvý sebevědomí.

V ten moment jí na ruku vyprsklo horké mléko a ona se probrala z myšlenek. Sakra! Dobře mi tak. To mám za ty hloupý myšlenky. Kdo vůbec jsem, abych ho soudila? Napomenula se s dávkou sebekritiky. Vyndala z vystavovacího regálu kousek dortu, a i s kávou ji položila na připravený tác.

„Prosím a dobrou chuť,“ a znova nasadila úsměv. Ten jí vzal i poslední načerpanou energii, takže u výdeje vypadala jako krotitelka, která opatrně krmí divoké šelmy.

„Hm. To to trvalo,“ zanadával dotyčný a odešel.

Klára se opět cítila mizerně. Možná hůř než ráno. Moc dobře si uvědomovala všechny dobré aspekty svého současného života, že má byt, práci, dokončené vysokoškolské vzdělání i nejlepší kamarádku, ale jako by ji čas od času něco uvnitř sžíralo. Ono rozpoložení se dostavovalo ve vlnách a spouštěč představovala nejčastěji negativní situace. A ani ji nikdo nemusel urazit slovně. Dokonce se vůbec nemusela týkat jí. Pokud se ale v té emoci začala topit, nebyla schopná se z ní dostat sama. Jako kousek sýra na Monině sendviči ji překrylo něco jiného. Často právě její sangvinická, nadávající, ale věčně dobře naladěná kamarádka Jenny. Jindy se ale zase cítila jako znovuzrozená. Jako že žádný problém není větší než ona, že ať se pokusí zvládnout sebetěžší úkol, má na to. Ten stav ale do jejího života vstupoval čím dál méně a zkracoval se. Už to byly roky, co jí zastihl samotnou.

Naposledy s Tobiášem, hubeným vysokým tmavovlasým hnědookým studentem medicíny. Dva roky už utekli od rozchodu. Usilovně se snažila na něj nemyslet, ale když jí při jejich posledním rozhovoru řekl: „Kláry, tohle zkrátka nedávám. Mám pocit, že mě dostatečně nemiluješ, dřív s tebou byla větší sranda a promiň, ale docela jsi přibrala, musíme to ukončit, nikam to nevede,“ jako by část jí zničil. A jestli v něčem našla útěchu a pocit naděje, pak v seznamkách. No a Plzeň měla naštěstí dostatečnou velikost…

Pokud se náhodou poštěstilo a začalo odpoledne chodit více zákazníků, vzpomněla si Klára na Cimrmana. K hostům PilsnerCupu, nebo spíš k lidem obecně, měla přinejlepším neutrální postoj. Toto odpoledne by jejich přítomnost zvlášť ocenila, aby s pomocí svého digitálního kapesního kamaráda přišla na jiné myšlenky, podobně jako jindy při polovičním vytížení.

„Ten sprostej kretén!“ nadávala, zatímco připravovala další objednávku. Spoléhala na to, že když ji někdo uslyší, spojí si nadávky s poruchou kávovaru.

Jak si to vůbec mohl dovolit!? Kdo mu dal právo!? V duchu před sebou stále ještě viděla výraz toho muže. Chlapa, který se k ní bez špetky respektu či pokory zachoval nezdvořile a arogantně. Představoval spouštěč silně negativních emocí,

které neuměla zastavit. Ale nebyla hloupá. Za nadávkou si sice stála, jenže se ukázalo, kolik takových denně potkává, a ještě potká, a že nemá nejmenší šanci je změnit. Žila se svými strachy už dost dlouho na to, aby věděla, že musí začít u sebe. Jenže je snazší obelhávat se bojem se spouštěčem svých démonů než čelit boji s nimi samými. V tomto ohledu se Klára až do konce směny pokoušela o sebeklam. Marně.

Šance na lásku pramenící ze zkoumání obsahu seznamek jí nebyla dopřána ani v MHD, kterou se často dopravovala domů, když skončila dřív než Jenny. Cestu, která obvykle trvala asi patnáct minut, mohla, na rozdíl od společných cest do práce, běžně využít pro průzkum online světa a zároveň si tak nevšímat toho reálného, který ji obklopoval. Ovšem dnes… V plném autobuse upínala svůj zrak na všechno, co se hnulo. Člověk je obecně při pozorování okolí vždy háklivější na věci, kterým jindy v duchu věnuje svou pozornost a které si přeje, nebo naopak. Claire si všímala hlavně zamilovaných párů a do mobilu zahleděných, nejspíš z fitka jedoucích kluků. Ji samotnou až zarazilo, že podezřele zkoumá dokonce i dobře vypadající a ve skupinkách cestující holky. Kreatury jedny zmalovaný!

Ale osamělost a úzkost ji provázely až do jejího bytu. Podvědomě jí zkrátily celý den, čemuž se rozhodla sama dopomoct tím, že ze sebe shodila všechno nepohodlné a flákla sebou na postel. Když ztráta času, tak pořádně!

Dej mi, Krišno, spánek beze snů!

Lukáš

Sobota ráno. Budík v mobilu byl nastavený na osmou.

Luky ho rozespale vypnul a posadil se do polosedu. Normálně by se v tento den probouzel doma ve své posteli, jenže tušil, že dalších pár víkendů stráví v Plzni.

Tak jako každé ráno začal sjíždět sociální sítě počínaje fejsem a konče seznamkami pro LGBT. S tupým výrazem zrovna sledoval nějaké video parodizující Donalda Trumpa, když vtom mu přišlo oznámení na nepřečtený e-mail. Hbitě se narovnal, úplně se posadil a zprávu rozklikl.

„Dobrý den, děkujeme za Váš zájem o práci ve společnosti BodyMaster. Byl jste zařazen do výběrového řízení, které se uskuteční ještě dnes. V případě jakéhokoliv rozhodnutí Vás budeme během dne kontaktovat.“

Luky přečetl e-mail nahlas a nasadil zklamaný výraz.

„Výběrový řízení na recepčního ve fitku? To je jako o to takovej zájem? Asi nějaký nóbl fitko.“

Otráveně vstal a započal svou denní rutinu. Oblékl se, protože spal jen v boxerkách, umyl si obličej, zkontroloval, jestli mu na něm přes noc něco nevyrostlo, protože se mu ne, a ne dařilo vylézt z puberty, a pak si šel uvařit kafe a udělat snídani. Ta v drtivé většině případů zahrnovala hrnek rozpustné kávy, protože za padesát korun z ní šlo uvařit bezmála sedmdesát porcí, a müsli s mlékem. Sedl si se snídaní do pokoje ke svému psacímu stolu, otevřel notebook a surfing na internetu mohl začít.

Protože nastala sobota, přemýšlel, co podnikne. Měl celý den volno a učení samozřejmě nepřicházelo v úvahu. Venku bylo oblačno, na základě čehož se rozhodl, že zůstane doma a nebude riskovat déšť. Biochemicky vzato jsme z velký části z cukru. Výběr aktivit se tak zúžil na zařízení položené před ním. Dobré dvě hodiny sledoval různá vtipná videa a pak přepnul na válečné dokumenty.

Slabé zaklepání vrátilo Lukase zpátky z virtuálního světa do reality. Ve dveřích se objevil Marek.

„Čus, hele, jdeme s Radkem ven, tady je nuda. Přidáš se?“

„Hele, dík, ale asi ne, mám tu ještě nějakou práci,“ lhal Luky.

„Jo jasný, práci. Každej tomu říká jinak, že jo,“ mrknul na něj šibalsky. „Ale jak chceš, za pár hodin jsme zpátky. Čau.“ A zmizel.

Pochopitelně, že to byla lež, ale Lukasova introverze mu přikázala zůstat na pokoji. Marek mu ovšem vnukl nápad. Počkal si, až uslyší cvaknutí kliky vchodových dveří, zamkl ty od pokoje a zatáhl rolety. Pak už jenom na notebooku v poli vyhledávání zadal doménu www.gp.cz a zábava mohla začít. Vteřinu nato se na obrazovce objevila stránka s širokou škálou videí pro gaye. Netrvalo dlouho a Lukas doslova rozžhavil kolečko myši pod rychlostí scrollingu. Pak ale našel, co hledal.

Tenhle stav flow, do kterého se sledováním videa dostal, mu vážně chyběl. Doma představoval nemyslitelný zážitek a tady na bytě často taky. Ne, že by snad o něm kluci to nejdůležitější nevěděli, někdy o tom společně i mluvili, ale problém měl technický charakter. Slabá wifi. Teď byli kluci konečně na chvíli pryč a jemu nekolabovalo připojení. „No páni, ten je perfektní,“ užíval si svoji chvilku.

V ten okamžik vyskočilo na obrazovce notebooku okno oznámení.

„Do háje! To nemůžu mít chvilku?! Co to je?!“

Luky okno rozklikl, aby zjistil, že jde o e-mail, konkrétně o odpověď na zprávu ze včerejška.

„Dobrý den, ještě jednou děkujeme za Váš zájem o práci v naší společnosti. Rádi bychom Vás pozvali na pohovor, který se koná dnes ve 14 hodin na naší pobočce v Plzni. V případě, že se Vám termín nehodí, kontaktujte nás, v opačném případě s Vámi budeme počítat. S pozdravem team BodyMaster.“

„No tak super, pohovor! Zajímalo by mě, co jim tam budu říkat, ale maximálně mě nevezmou a budu hledat dál, ale odpověď to byla rychlá, hustý. A kdyby to vyšlo, měl bych práci dost blízko,“ konstatoval skepticky. Ale ulevilo se mu. Teda ne tak, jako kdyby zkouknul to video celé, ale stejně.

V duchu čekání a napětí z nadcházející události už nic většího nezačínal. Pokračoval dál ve sledování videí, jiných než předtím, kalhoty už měl zase zapnuté. Časožrout internet ho mávnutím ruky obral o dalších pár hodin. A když si toho všiml, už došlo na čas oběda. Ten měl vařený rychle a ani ho nepokazil. Však nešlo o nic těžkého, co je taky na zalití čínské polévky horkou vodou? Zhltal ji stejně rychle, jako uvařil, a než se rozkoukal, bylo půl druhé.

„Sakra, já ten pohovor nestihnu. Budu bez práce a čínský polívky uvidim do konce života!“ panikařil.

Hbitě si ze skříně vyndal hnědé chinos kalhoty a černé tričko.

„Jako jde to no, není to špatný,“ zhodnotil svůj odraz v zrcadle. O svůj zevnějšek se začal starat asi teprve před rokem, a i když peníze nikdy moc neměl, věděl, kde nakoupit hezké kousky za levno. Takže se na sebe při pohledu do malého zrcadla, které měl v pokoji, nemusel tolik stydět. I tak ale spokojený úplně nebyl. Není snadné okouzlit tričkem za osmdesát devět. Lukas měl tak hubenou postavu, že mu ani velikost XS téměř nepomáhala. Jenže zatím neznal nikoho, pro koho by se snažil vypadat líp. Vnitřní motivace nestačila.

„No co, dá se to,“ utvrzoval se. Kdyby to pravidelně nedělal, zase by začal zobat neurol.

Hodil si tašku přes rameno, ještě na mobilu zkontroloval, že to má do fitka vážně maximálně deset minut pěšky, a po kontrole „klíče, mobil, peněženka“ vyrazil.

Rád chodil kolem katedrály, měl rád gotiku. Její velikost v něm evokovala klid, krásu a dojem, že jsou on i jeho problémy v porovnání s ní nicotné. Nikdy si podobné myšlenky při míjení jakékoliv budovy nebo památky z té doby neodpustil. Takže ani teď.

Ty jo, snad to vyjde, modlil se. Byl zkrátka nervák a velký konzervativec. Ale jeho děda říkal srab. Bál se všeho nového. Jakmile věc nebo osobu blíže poznal, otočil list, jenže zatímco ztrácel čas přemýšlením nad problémy, čas utíkal. Jako teď. A nyní stál před budovou fitka, které mu možná odepsalo omylem, vystresovaný a nejistý.

„Nazdar, zabloudil jsi?“ ozvalo se za ním.

„Spíš se přišel podívat, jak vypadá činka,“ přidal se druhý hluboký hlas.

Otočil se, kolem něj prošli dva kluci.

„Haha, děsně vtipný,“ bránil se, ale věděl, že mají důvod se smát. Ti dva si pak pro sebe ještě něco povídali, ale jeho si už nevšímali. Ale ještě, než zmizeli ve dveřích, stačil si je dobře prohlédnout.

To není vůbec zlý, zhodnotil a ústa mu zaplnily sliny, zrychlil se mu tep a polil ho pot.

Každý z nich měl dobrý metr devadesát, hnědé, nakrátko sestříhané vlasy, na sobě upnutá černá trička i kraťasy a přes rameno značkové tašky. Zezadu na ně byl úctyhodný pohled, protože do fitka evidentně chodili často a poctivě procvičovali i zadní partie. O vypracovaných opálených ramenou a tricepsech ani nemluvě. Ruka jen jednoho z nich měla stejný průměr jako Lukášovy obě plus jedna noha. O tom si já můžu nechat jen zdát, zazoufal a polkl.

„Fuuu. Tak jo.“ Vydechl a vešel dovnitř.

„Dobrý den,“ pozdravil ženu stojící za masivním stolem recepce, „přišel jsem kvůli tomu místu recepčního, jsme domluveni… Psali jste mi.“

Žena si ho nejdříve zamračeně změřila pohledem a pak se lehce pousmála.

Jo jasně, já vim. Jsem hubenej a vypadám, že jsou tu omylem i jako uchazeč o pozici recepčního. Jen do mě, komentoval pro sebe.

„Dobrý den,“ rozzářila se, „Vy jste pan Ritr, že? Jdete akorát včas.“ Vyšla zpoza stolu a zavolala na kohosi ve vedlejší místnosti. „Hej! Michale! Pojď mě vystřídat, mám tu pohovor.“ Pak lusknutím prstu opět změnila grimasu a pokračovala, „Vy jste Lukáš, že? Tak Lukáši, následujte mě, prosím, měla bych na vás pár otázek.“ Odebrali se do místnosti za recepcí.

Sakra, je tohle fitko, nebo ňáká centrála FBI?

„Posaďte se,“ vybídla ho. „Moje jméno je Navrátilová a já jsem psala ten inzerát. Jde o to, že bychom potřebovali někoho dvakrát až třikrát týdně na ranní nebo odpolední směny, to je různé. Jak byste měl čas?“ zeptala se a horlivě vyplňovala tabulku před sebou. Že by cholerička?

Až teď si ji Lukáš mohl lépe prohlédnout. Měla po ramena dlouhé blond vlasy, hubený nejen obličej, ale i celou postavu, a když před ním šla, všiml si, že má maximálně metr šedesát. S dlouhými špičatými růžovými nehty a ostrými černými obroučkami brýlí dělala dojem sociopatické manažerky.

„Ehm, no, já se můžu přizpůsobit,“ lhal, „ale víkendy budu mít volné.“

„Podívejte, fitko patří mně a manželovi, jenže kvůli němu na sebe nemáme čas. Proto potřebujeme výpomoc. Takže ten inzerát, jasný?“ Stále si ho přeměřovala pohledem a tvářila se přitom, jako by byl její poddaný.

„Rozumím. Já jsem ještě ve škole, takže mám relativně dost času,“ podlézal jí.

„Hm.“ Malomocný poddaný.

„Podívejte se, z kandidátů, co se přihlásili, jste… nejlepší…“

Dík no.

„… a my nechceme čekat, takže vás bereme. Kdy můžete nastoupit?“ Stručnější je už jen předpověď počasí.

„Ehm, třeba hned zítra,“ navrhl.

„Ou, to je ideální, přijďte zítra odpoledne, to znamená ve dvě. Zavíráme v osm, plus úklid a pokladní uzávěrka, takže tu budete do devíti, ano? Ráno podepíšete smlouvu, nechám vám ji na recepci. Někdo, ještě nevím kdo, vás tady zítra provede a směnu strávíte s ním, abyste se zaučil. Rozpis dalších směn pak najdete tady za mnou na nástěnce,“ diktovala a tvářila se ohromně znuděně, jako by frázi dnes opakovala posté.

„Dobrá, ehm… díky,“ poděkoval informacemi zahlcený Lukáš. Takhle si připadal, když jednou strávil omylem hodinu na přednášce pokročilé fyziky.

Po vzájemném potřesení rukou se rozloučili a on odešel.

To byla rychlost. Ale hotovo. A navíc, je to tu vizuálně dost dobrý, pousmál se a vyrazil domů.

„Čus, kde se flákáš?“ zeptal se Lukyho Marek, když vstupoval do dveří bytu po návratu z pohovoru.

„Ty jo, na pohovoru kvůli brigádě.“

„Jo, to chce no, sice máme nízkej nájem, ale na studenty se kašle a každej druhej živoří. Nemáš pocit, že je čím dál tím víc mladejch bezdomovců?“ Mára ho opřený o futra dveří do svého pokoje sledoval. „No a jak si dopadl?“

„Hele, majitelka sice byla dost odměřená, ale prej nechtěj čekat, a tak mi to dali. Ulevilo se mi, teď si budu moct dát mekáč s váma.“

„Hej jo, tos mi připomněl, na večeři budem něco objednávat, takže s tebou máme počítat?“

„Jo,“ odpověděl hrdě Luky.

„Dneska mám chuť na stripsy,“ ozval se Radek z pokoje, odkud znělo i cvakání myši.

„Zase paří?“ Luky nechápal, jak ho to může bavit.

„Ccc, jasný.“ Marek to evidentně viděl stejně. Pak zalezl do pokoje.

Luky tam ještě tak moment stál a nad oběma přemýšlel.

Jeho výmluvnější spolubydlící měl zajímavou a obdivuhodnou povahu. Většího flegmatika ještě neviděl. A to se mu na něm líbilo. Koneckonců, věci dávaly smysl. Podle Márových slov byl z dobře zajištěné rodiny. Nikdy mu nic extra nechybělo, což se odrazilo na jeho povaze i vzhledu. Měřil snad jen metr sedmdesát, ale figuru měl, i přestože se nevěnoval žádnému sportu, podle Lukyho perfektní. A z nějakého nepochopitelného důvodu si usmyslel, že během pobytu zde na bytě přestane nosit co nejvíc oblečení. Ne, že by snad měli na příplatek za topení. Marek měl ale i štěstí na dobu, ve které žil, protože ta předepisovala hnědé oči, stejně tak hnědé kudrnaté vlasy, dopředu sčesané, které Mára jako na potvoru měl. Vzhled doplňoval i snědý odstín kůže. Třeba nebyla trendy, ale Lukymu silně imponovala. Jenže Marek dělal jakoby nic. Dokazoval to i fakt, že se cpal vším možným a sám pak o sobě tvrdil: „Za chvíli to budu muset omezit, furt do sebe lifruju nějakej kentus a už si musim kupovat o velikost větší boxerky.“ Luky ale nesouhlasil, teda ne s tím prádlem, tolik nákupů jako jeho kámoš neudělal za rok. Ale koukalo se na něj jednoduše moc dobře.

Na druhé straně však stál Radek. Fajn spolubydlící, ale docela nervák a melancholik. Dalo se na něj spolehnout, ale jeho téměř průsvitná postava a zahradní sekačkou na ježka sestříhané blond vlasy Lukymu nic neříkali. Nikdy při úvahách nad ním nezašel do větší hloubky.

Lukas odešel do svého pokoje a zapnul si notebook. Chvíli pak ještě přemýšlel o dnešním dni, byť ještě nebyly ani čtyři hodiny, a taky o tom, jak asi proběhne zítřek. „Ještěže to začíná až ve dvě, aspoň se budu moct vyspat. A kéž už bych si někoho našel!“ vyřkl pro sebe přání a vinou metody volných asociací si v poli vyhledávání našel stránku Date.cz, seznamku, na které měl už čtrnáct dní rozpracovaný profil. Teď, když se pravděpodobnost smrti hladem díky brigádě oddálila, ho hodlal vypilovat a začít s ním aktivně hledat.

„Tak jo, co tu po mně ještě chtěj. Zájem o, to je jasný, ne? Věk. Hm, doufám, že už nejsem moc starej. Typ. To nevim, co myslej. Jo, aha, dominantní, nebo submisivní. Jako vážně? Vážně si jednou najdu svýho kluka podle tohodle měřítka? No, jestli to bude fungovat…“ komentoval Lukáš dokončování svého profilu. „Sakra, oni chtěj i fotku!“

Jako kovaný, nesebevědomý a introvertní teenager se neuměl správně fotit, což bylo další mínus pro život v moderním světě. Rozklikl proto složku s dokumenty, kde našel dva roky starou fotku, kterou si tenkrát pořizoval kvůli kartě na autobus. Rozmýšlel se mezi tou a fotkou na občance, jenomže pak mu došlo, že ani jedna nepřipadá v úvahu. Na světě jsou totiž dva typy lidí. Jedna skupina umí fotit, druhá spíš ne, ale pak je tu ještě ta úřednice, co fotí na občanky.

„Fajn. Konečně hotovo.“ Udělal téměř první aktivní krok pro nalezení spřízněné duše. Měl upřímnou radost a připadal si jako hrdina. Takový ten pocit, jako když se vykašlete na učení na maturitu a pak tu zkoušku dáte líp než ten, co se měsíc drtil.

Lukáš si profil včetně fotky před zveřejněním ještě jednou prohlédl. A pak znova a pořád dokola.

Chyba!

„Taková blbost! Na tohle přece nemůžu nikoho chytit. Vypadá to trapně. Jako malomocnej s make-upem. Sakra!“ kritizoval své dílo a čím dál tím víc propadal úzkosti. „Ne. Ne. Ne. Ne. Dost! Už takovej jsem a takový to bude. Kdybych se měl pokaždý zajímat o názory ostatních, nevylez bych z baráku. Což doteď vlastně dělám.“

A sebevědomě stiskl tlačítko „Zveřejnit profil.“

„Hej, Lukyne. Slyšíš mě?“ volal na něj Marek.

„Jo, jasný. Jenom jsem se zabral do… Wow… Teda, co je?“ zarazil se. Teprve teď odtrhl oči od monitoru a podíval se směrem ke dveřím, kde stál jeho spolubydlící a Luky při pohledu na něj nedokázal skrýt své překvapení.

Markovi bylo asi horko nebo vyšel ze sprchy, protože na sobě měl jen černé upnuté značkové boxerky. Dost pravdomluvné boxerky. Jenže Mára se za pravdu vážně stydět nemusel.

Žili spolu už nějaký ten pátek, ale teprve dnes ho poprvé viděl jen ve spodním prádle.

Marek má očividně fakt dobrou genetiku, anebo zkrátka kecá a sportuje. Jak sakra vysvětlí tuhle topovou postavu? Six-pack sice nemá, ale moc k tomu nechybí. A ty vypracovaný ruce, ramena a hrudník. No páni, jak mám teď kolem něj chodit a bejt v klidu? Do háje! Asi se mi odkrvil mozek! A dole? Matka příroda fakt nešetřila. Neumí se oblíkat, nebo co? Kde tohle celou tu dobu schovával?! Sjížděl ho pohledem jako rentgen. Hladinu testosteronu v krvi měl ale v normě.

Marek si jeho nadšení všiml: „Ale no tak, neslintej, já vim, jsem sexy.“ Rýpnul si do něj šibalským úsměvem, který kamaráda ještě víc rozhodil. „Podívej, chci si změnit fotku na seznamce a nevím, kterou vybrat. Potřebuju helfnout.“

„Ehm, jo, jasně. Vlastně jsem právě řešil to samý, ale teď pochybuju, že jsou mý fotky lepší než tvý. Ukaž,“ vyzval ho. Hodlal si tu krásu vychutnat z blízka.

Spolubydlící mu ukázal fotografie, co měl v mobilu, a Lukáš měl opravdu velký problém s tím být objektivní. Na všech vypadal neobyčejně sexy. Byls takovej i při našem seznámení, nebo už jenom nadržeností blouznim? Nakonec se ale shodli na jedné černobílé, kde se snažil tvářit vážně.

„Hej, tak fakt díky,“ poděkoval Marek a bez dalších řečí odešel.

„Jasný, vážně není za co.“

Natolik ho Markova přítomnost rozhodila, že ještě možná půl hodiny po jeho odchodu seděl, civěl do neznáma a přemýšlel. Představoval si, jaké by to bylo mít kluka, jako je on. Mít ho stále po boku, moct ho kdykoliv obejmout a i víc… Tak snadno by se dovedl zamilovat. Do kohokoliv.

Hektolitry testosteronu s blížící se úzkostí musel rozehnat příslušnými videi na internetu, ale když ho omrzela i ta, zaklapl notebook a místo toho si raději otevřel učebnici s názvem „Organická chemie“. Doufal, že aspoň dožene nebo si zopakuje látku, a uteče tak před všudypřítomnou samotou.

Ano, v sobotu večer.

Klára

„Prásk!“ V horním patře se ozvala hlasitá rána a rozlehla se celým bytem. Jako by někdo bouchl dveřmi. Otevřela oči a podívala se na display budíku na nočním stolku. Ukazoval půl sedmé ráno. Ale ne! Tak brzo?

„Igore, buď potichu, lidi chtěj spát. Nikdo neni zvědavej na tvojí prostatu!“ zareagoval na rámus ženský hlas.

„To jsem fakt ráda, že si to uvědomujete,“ poznamenala ironicky Claire, kterou prosba té ženy probrala úplně. V posteli se posadila, vzala do ruky mobil a začala svůj obvyklý online den. Přitom ale mimo jiné vnímala rozhovor nad sebou, který nešlo přeslechnout. Ano, i One Direction ve sluchátkách byli zbyteční.

„Di s těma tvýma kecama někam, Gábino. Kdyby si furt nevotevírala tu ventilačku, tak by ty dveře nepráskaly.“

„Tu votevírám proto, že nechci chcípnout smrady z toho puchu, kterej z tebe de. Kdyby ses aspoň jednou za rok umyl, nemusela bych jí votevírat! Smrdíš jako mokrej pes!“

„Ty jseš chytrá! Já se meju jednou za rok, ale za ten přestupnej. Ha! Co mi řekneš na tohle, ty chytrá?!“ odpověděl jí a ještě víc přidal na hlasitosti.

„Jseš prase, Igore! Už tě mám plný zuby!“

„Hohó. A já že sem prase!“

„Ty dobytku. Kdyby si aspoň na místo těch svejch prasáren udělal něco užitečnýho. Víš co? Běž koupit něco k snídani, já byla ve večerce včera!“ nařídila mu.

„Na to sem ti dobrej, co?!“

„Vypal už!“ stála si za svým, ale namísto další štiplavé odpovědi se ozvalo jen další bouchnutí. Její manžel pravděpodobně ustoupil a vážně odešel na nákup. Tak se vše opakovalo, co Klára pamatovala. Na moment cítila vděk, že je sama a že si nemusí platit Netflix, protože ty dva jako by ze seriálu vypadly. Jejich hádky pro ni představovaly denní rutinu. Vadilo jí jen, že ji vzbudily takhle v sobotu, protože po včerejším dni se chtěla vyspat. Vlastně si ani nepamatovala, jak se v noci svlékla a vlezla pod peřinu.

Sousedé nad její hlavou byl manželský pár Tichých a bydleli tam, už když se sem přistěhovala. A musela přiznat, že ironie jejich příjmení jí vždy zvedla náladu, protože neexistoval den, kdy by se kvůli něčemu nehádali. Předmět hádky jí sice často unikl, protože začali u dinosaurů a nějakým zázrakem se přes humry přenesli až k houbičkám na mytí nádobí, ale paradoxně se díky nim necítila tak sama. Kolikrát na sebe křičeli tak mocně, že měla pocit, jako by stála mezi nimi. To takhle jednou večer paní Tichá řvala na svého manžela dokonce tak nahlas, že šla i Klára strachy brzo spát. Dnešní hádka byla ovšem výjimkou, protože se udála nebývale brzo.

Do začátku pracovní směny zbývalo ještě něco málo přes dvě hodiny, když se Claire po velkém přemáhání odhodlala vstát. K tomu jí obvykle pravidelná várka motivace z mobilu stačila a bylo by tomu tak i dnes, kdyby jí ten zamilovaný pár nahoře nerozvířil myšlenky na její samotu.

Odebrala se do kuchyně, kde postavila vodu na čaj, a ještě s těžkým tělem usedla ke snídani v podobě ovesných lupínků s mlékem. Ještě do úst nevložila ani první lžíci, když se nad její hlavou ozvala další, tentokrát ještě silnější rána. „Prásk!!!“

„Ty prevíte! Jseš snad úplně blbej! Co jsem ti říkala vo těch dveřích?!“ ozvalo se hned na to.

„Copa já vim? Ty přece furt něco mektáš. Já si nemám šanci pamatovat všechny tvoje kecy!“

„Kdybych si nevzala blba, jako jseš ty, nemusela bych během rána říct milion slov,“ reagovala pohotově paní Tichá.

Klára pod nimi se její odpovědi musela smát. A protože hádka gradovala, začala být zvědavá, kdo tentokrát vyhraje.

„Hlavně, že ty jseš Einstein. Tak poď za mnou a já ti ukážu, jakej jsem blb, hm?“ pan Igor se zjevně nedal, ale jeho hlas se ozýval odkudsi z větší dálky.

V tu chvíli byla Kláře už jasné, kam vše směřuje. Tyhle přestřelky přece nikdy neskončily výhrou jedné ze stran.

Chvíli na to se z míst nad Klářinou ložnicí už ozývaly pravidelné vrzavé zvuky dřeva, doplněné o tlumené rány do zdi a vysokofrekvenční vzdechy. Hádky manželů Tichých, bez ohledu na denní dobu, vždycky končily sexem.

„Jako vážně?! To přece nemůže fungovat! I po ránu?!“ posteskla si Klára nechápavě a záměrně skoro křičela. Páreček nad ní ji stejně neměl šanci slyšet.

Nechala snídani snídaní a sáhla po poslední páce, kterou na smutek a žárlivost měla. Běh. Šlo o osvědčenou metodu a potřebovala minimálně pět kilometrů, aby přišla na jiné myšlenky. Proto volila Viktorku. Studánku v blízkém lesíku za městem. Cestu sem tvořily asi tři kilometry. Vytipovala si, že před sedmou ranní a po deváté večer je tam nejméně lidí. Do té „divočiny“, jak jí v dobrém říkala, ale utíkala kdykoliv. Ostatně, běh byl de facto Jennin nápad. Kdysi totiž na Klářiny stížnosti na zákazníky typu: „Já už to nedávám. Asi se zbláznim. Jak někdo může bejt tak omezenej?! Co mám dělat, abych je nezabila?“ odpověděla dost sebejistě: „Claire, tři slova. Psychiatr, nebo kokain. Jestli už nemůžeš z těch lidí, tak ti pomůže obojí. Jestli je chceš zabít, pak s kokainem to pude rychle, ale asi bych se nejdřív zaregistrovala u toho Chocholouška, abys mohla ty černý pytle na někoho svést. Ale ten kokain je stejně podle mě levnější.“

Ona nanejvýš přesvědčivá odpověď Kláru přivedla na myšlenku, že kokain by jí vážně asi pomohl. Myslela to dokonce až tak vážně, že googlila možnosti jeho koupě. Fakt, že je výborný stimulant, který prý využívali i vrcholoví sportovci, ji na nápad běhání přivedl dřív, než k ní domů vtrhli chlápci z protidrogového. A dnes jsou to už skoro dva roky, co využívá tuto bezplatnou techniku jako terapii.

„Chcípněte, vy hormonama přetejkající šťastný parchanti!“ odfrkla si. Minula totiž lavičku s párem zamilovaných teenagerů. Ti dva do sebe měli jazyky zamotané víc než lodní smyčku. Opravdu neměla náladu na cizí štěstí. Obzvláště ne to plynoucí z lásky. Nebyla nepřejícná, ale právě kvůli ní teď běhala v chladném ránu po zablácené cestě v lese, místo aby pojídala teď už rozmáčené vločky.

„Brý ránko, darling. Jak ses vyspala? Na kafi už se pracuje, jenom ten krám musím dočistit.“ Pozdrav její kamarádky byla jako čokoláda v intravenózním podání. Žádný doping sice nepotřebovala, protože bez ohledu na počet jazyky propletených puberťáků, které v lese potkala, se domů vrátila s vyčištěnou hlavou. A navíc ani neslyšela to pravidelné vrzání svých sousedů. I pro tak pevný a upřímný optimismus měla Jenny tolik ráda.

„Díky moc. Úplně v klidu, já se jenom převlíknu a hned jsem u tebe,“ odpověděla jí s úsměvem a pokračovala by do šatny, kdyby ji opět ve dveřích nezastavil šéf.

„Slečno Kláro. Krásné ráno. Vy se mi nějak mračíte. No, nebojte se, mám pro vás dobrou zprávu, která vás jistě potěší,“ pozdravil ji s tím svým úsměvem, o kterém Klára stále nevěděla, jestli znamená „Vím, že to máte těžké, ale mám vás rád,“ anebo „Vím, že to máte těžké, takže po sedmé večer jsem jenom váš“. Každopádně si už byla jistá, že nemá déjŕ vu.

„Dobré ráno, pane šéf,“ pozdravila ho, „docela mě děsíte.“

Pak se usmál ještě víc, čímž jí výběr z možností ještě znesnadnil, a dodal. „Ale nebojte se. Pamatujete si, jak jsem vám minulý měsíc říkal, že hledáme brigádníka?“

„Popravdě, ani ne,“ přiznala. Brigádníka? Sem? Proč ne, máme tak vysoký tržby, že si určitě můžete dovolit koupit třeba lamborghini.

„Aha. Tak vám to říkám teď. No, Vy víte nejlépe, že tady máme frmol,“ laškovně mrknul. Nejvíc. „Nicméně jsem brigádníka hledal a našel. No, a dnes nastoupí na svou první směnu. Bude chodit nepravidelně, protože ještě studuje, znáte to…No není to skvělé?“ Jasně, dík za připomenutí. „…každopádně doufám, že si budete rozumět. A vy si aspoň odpočinete,“ vysvětlil.

To myslí vážně? Vždyť sem poslední dobou chodí tak málo lidí, že už jsem díky seznamkám vyčerpala všechna mobilní data. Ta wifi tady stojí zaprd. Jsem zvědavá, co tady ten někdo bude dělat. „To je super. Taky doufám. Bude fajn mít tu nějakou změnu.“ Stejně jako super změna času, kdy musim dřív vstávat.

„Slyšela jsi už ty news od šéfa?“ zeptala se Jenny své kámošky u pravidelného ranního latte.

„To o tom brigádníkovi? Jo. Šéf mi to podal tak, jako by ho pro mě snad sám vybral na seznamce,“ odpověděla Claire a usrkla z hrnku.

„Na něj kašle bílej tesák. Mně to řekl stejně. Další brigádník. Jenom doufám, že nebude jako usoplenej Dejv,“ přemýšlela s lhostejností, zatímco si jednou rukou prohrabávala vlasy a tou druhou držela mobil, ze kterého nespustila oči.

Klářina rádoby anglická kamarádka měla několik vlastností, které by ostatním mohly připadat nežádoucí. Jednou z nich bylo i nálepkování. Povrchní, ale jinak než většiny lidí. V jejím poněkud teatrálním světě hrál nejspíš každý nějakou, často vtipnou roli.

„Usopleného Dejva“, jak překřtila jejich někdejšího kolegu brigádníka, onálepkovala velmi rychle. Šlo o jeho první směnu, kdy se s příslibem předchozích zkušeností z gastronomie vrhnul za pult na přípravu objednávek, když se mu stala ta nešťastnost, že jedním kýchnutím přenesl obsah svých dutin do hotového cappuccina. „Davide, Davide. Já jsem sice moderní muž a jsem tedy otevřený různým možnostem a inovacím, ale tuhle příchuť opravdu zavádět nehodlám,“ sdělil mu tenkrát šéf s diplomatickou opatrností. „Musíme se tedy rozloučit.“ A tak představovala jeho první směna i tu poslední. Jenny ale tenkrát bolela od smíchu záda ještě za dva dny poté.

„Dejva jsem málem nedala, ale zase byla sranda,“ usoudila Klára a taktéž se ponořila do online světa v mobilu.

O padesát disliků později narazila na povědomý profil sympatického černovlasého kluka. „Tenhle by ale ušel, ne?“ zeptala se kamarádky, která se právě zjevně pokoušela o selfie s duckfacem. „Co to sakra…?“ Kláře v tu chvíli připadalo, že kdyby vyfotila skutečnou kachnu, dostalo by se jí větších sympatií.

„Ukaž. Jooo, tenhle je šukézní… No nic, hele, jenom jsem něco zkoušela.“

„A co? Vypadat jako ptakopysk? Protože jestli jo, pak ti tleskám. Každopádně by mě zajímalo, co musí holka jako já mít, aby se líbila týpkovi, jako je on,“ uvažovala Klára, ale hlavou se jí honily jenom sebekritické názory, které ji hmatatelně obíraly o naději.

Jenny se na ni podívala s výrazem šprtky, co má tu rovnici vyřešenou jako první. „Já nevim, třeba prachy?“

„Ty si blbá. Já mluvim vážně,“ hájila se.

„To máš za toho ptakopyska. A taky to myslim vážně. Ten týpek je evidentně fikce. Googluj, určitě jeho fotku najdeš pod výrazem ‚sexy kluci wallpaper'".

„Hm, na to kašlu. To je jasný už teď. Máš pravdu,“ přiznala sklesle a dopila poslední lok kafe.

„Jasně, že mám. Ber, co máš. Ve tvým případě zástěru a vrčící kávovar,“ zazubila se. „Moni, ahóóój. Jak je? To už je otevřeno?“ pozdravila opileckým hlaholem svou kolegyni, která se zrovna vracela od vchodových dveří.

„Jo,“ odpověděla jí tradičně a odkráčela do kuchyně.

„Fájn, tak jó. Bezva pokec, Móni.“

Kde jenom Jana ten optimismus bere? usmála se v duchu pobavená Claire a oblékla si zástěru.

„Vy mi připomínáte mou vnučku, slečno, víte to?“ Naproti přes pult stál starý shrbený pán s bílými rozcuchanými vlasy a brýlemi tlustšími než popelníky. Na sobě měl ovšem společenské oblečení, jaké se dnes vidí už jen ve filmech pro pamětníky. V Kláře proto budil dojem, že buďto návštěvu jejich kavárny bere jako slavnostní událost, nebo se před chvílí probral z umělého, osmdesát let trvajícího spánku, a honem nesehnal nic jiného na sebe. V každém případě měla docela dobrou náladu a usmyslela si, že ji předá dál. „To jsem opravdu nevěděla. Ale je to možné. Smím vám k té kávě nabídnout nějaký zákusek?“ přešla jeho komentář.

„Ona studuje medicínu, víte?“ ptal se dál, jako by její otázku přeslechl.

„No, to je ohromné…“

„To víte, chce být dermatoložkou. Dermatologie je obor budoucnosti. Ona naše Pavlínka taky chvilku pracovala v kavárně, aby si vydělala nějakou korunu, víte, ale teď už na to nemá čas…,“ vyprávěl s hrdou pózou hraběte na olejomalbě, ruku si přitom strčil do kapsy a pohled upřel zasněně do stropu, jako by se na něm snažil svou vnučku spatřit. Klářina trpělivost a tím i dobrá nálada už ale vyčpěly.

Tak už to sakra dopověz a běž se i s tou svou beďardoktorkou vycpat. „To je ohromně zajímavé. Poprosím vás tedy čtyřicet korun!“ oznámila s křečovitým úsměvem na rtech dost nahlas, aby tím jeho monolog přerušila.

„No, jo, jo. Bude to všechno, Pavlínko, teda… děvenko. Hned to bude,“ odpověděl poněkud polekaně a zašmátral v kapse, ze které vytáhl několik olepených drobných, z nichž si vybrala požadovanou částku. Espresso, které si stařík objednal a které během jeho sto let trvajícího vypravování stačila připravit, postavila na tác a s ještě křečovitějším úsměvem mu jej podala. „Tisíceré díky, slečinko,“ poděkoval a odkráčel.

Klára se letmo rozhlédla. Nikdo další ve frontě nestál. Proto se o pult opřela zády, zapřela ruce a sklonila hlavu. Chtěla si ze směny ukrojit alespoň minutu, kdy se bude moci věnovat sobě a svým myšlenkám. Jistě, na to měla čas i doma, ale v té době je člověk už v jiném rozpoložení. Obvykle je unavenější a iracionální. Ovšem nyní bylo ráno a její hlava si výčitkami svědomí dokázala poradit lépe. S prohrami, které v ní právě probudil ten prvorepublikový důchodce. Vyprávěním o své vnučce a její potenciální kariéře v ní otevřel nezhojené rány. Pravda, medicínu sice nestudovala a ani studovat nechtěla, nikdy ale nevěřila, že se vzdá svých cílů. Byly snad nereálné? Či dokonce vůbec nepramenily z jejích tužeb a šlo jen o jakousi osvojenou iluzi z Instagramu? Jenže odpovědi předznamenávaly pocit, jako když vám rozstříhají stehy a do řezné rány nalijí citronovou šťávu. Opovrhovala lidmi, protože opovrhovala sebou?

„Dobré ráno, mohl bych mít prosbu?“ zeptal se mužský hlas za jejími zády. Místností se spolu s ním rozléhala pronikavá a omamná vůně.

Dejte mi už všichni pokoj! Nebo alespoň minutu! Jednu jedinou minutu! Copak chci tolik? Sváděla vnitřní boj o klid, který musela za zlomek vteřiny vyhrát. Nikoho nezajímá, jak se cítí. Je v práci. Kousavou poznámku si ale neodpustila. „Dobrej, nemůžete, ale co s tim nadělám, když jsem v prá….“ Svou větu nedokončila. Otočila se totiž čelem k pultu a jako by ji cosi zbavilo řeči nebo schopnosti se jakkoliv vyjadřovat. Nezmohla se na víc než stát s otevřenou pusou a zírat na nově příchozího.

Naproti ní stál o hlavu vyšší kluk s tmavými vlasy a pronikavě hnědýma očima. Těma očima, které jí nejvíce utkvěly v hlavě po prolistování jeho profilu na seznamce. To je přece on! Tam jsem ho viděla! Ale jak se jenom jmenoval? K čertu s tím, jméno člověka nedělá.

„Cože, prosím?“ zeptal se trochu zmateně, ale sebevědomý, a hlavně dokonalý úsměv mu z tváře nezmizel.

„To… to. Totiž… jedno. Je... to. Totiž chci říct, že je to… jedno. Nic… nic jsem neřekla. Teda řekla, ale je to jedno, takže jako bych nic neřekla. Je to fuk. Hih… Cože jste to chtěl?“ zakoktala se a ve snaze zakrýt náhle ztracenou motoriku se oběma rukama opřela o pult a působila dojmem přiopilé učitelky za katedrou.

Bože, já jsem ale kráva! Zakopejte mě! Rozčtvrťte mě a pohřběte mě! I kanály jsou málo! Nechtěla na sobě nechat nic zdát, i když dobře cítila horko z krve, která se jí tlačila do hlavy. Musela být červenější než hasicí přístroj.

Kluk naproti se ale zjevně dobře bavil. „Hehe. Promiňte, slečno, asi jsem vás vyděsil. Jen jsem se vás chtěl zeptat, kde bych tu našel vedoucího.“

„Petře! Vítám vás v PilsnerCupu.“ Mladíka si všiml Klářin šéf dřív, než stačila cokoliv odpovědět. Stál ve dveřích do kuchyně s rukama dokořán a přátelsky se culil. Kdyby o svém šéfovi nevěděla, že má jen dvě dcery, z fleku by uvěřila, že ten černovlasý zázrak je jeho ztracený syn a že situace, které je svědkem, není nic jiného než setkání po mnoha letech.

„Hledám pana Hibše, jsem domluvený na…“ začal.

„Na pohovor. Našel jste správně, mladý muži. Pan Hibš je moje maličkost. Račte za mnou,“ pokynul mu jeho směrem s líbezným tónem a oba se odebrali dozadu.

Teprve při odchodu si Klára všimla, co má ten dotyčný - vlastně Petr - vůbec na sobě. Černá, společensky vypadající košile dokonale kopírující postavu osoby se širokými rameny a zřejmě bezchybnou postavou ve tvaru ypsilon. Ta ramena! Sakra! Navíc, spodní díl tvořily oblekové kalhoty stejné barvy a moderního střihu, čímž zvýrazňovaly výsledek desítek, ne-li stovek hodin pohybu, potu a dřiny, za které se rozhodně nemusel stydět. Boty, které už ani vidět nepotřebovala, byly pochopitelně stejného ražení, kožené, černé, zářivě lesklé. Takový ten model v ceně jejích deseti směn v práci. I přes to všechno ale nebyl momentálně vzhled tím nejdůležitějším.

Jenny, která zanechala své práce, ať už dělala v kavárně s pár zákazníky cokoliv, přispěchala za svou kamarádkou. „Petře? Pohovor?! To je on! Ten novej brigádník. A viděla jsi tu prdel, Claire? Slyšela jsi to?“

„Psst! Mluv potichu,“ okřikla ji a obě poodstoupily ode dveří, „nebo tě uslyší i oni.“

„WTF! Odkdy má Hibš na to zaměstnávat modely?“

Z Klářina výrazu čišelo překvapení. Uvnitř ní se navíc mísilo se studem a podivným mravenčením v končetinách. To mohlo být ale i tím, jak se před chvílí naštvala sama na sebe. „Přece vod tý doby, co předstírá, že platí nás. A není lepší otázka, co chce kluk, jako je ten Petr, v pajzlu, jako je PilsnerCup?“

„Tak bacha, sweetie. Já jsem tady na rozdíl od tebe spokojená. Mám práci s kafem ráda. Ale když jsme u kafe, Claire, ty vážně musíš zapracovat na svých flirtovacích skills.“ S ironickým soucitem a úšklebkem jí položila ruku na rameno. Ani jedna ale nespouštěla oči ze dveří, ve kterých před chvílí zmizel objekt jejich zájmu.

„O čem to mluvíš?“

„Ou, honey. Však víš, co myslim. Vždyť jsi zněla jako náš kávovar v čisticím programu. Počkat! Snad z tebe taky nevyšlo to, co obvykle z něj,“ smála se a předstírala, že pod kamarádkou kontroluje podlahu.

Klára zrudla. Věděla naprosto přesně, co Jenny myslí. Zbývalo jediné. Zatloukat, zatloukat, zatloukat. „Ty si blbá. Já nevim, o čem mluvíš. Vlastně ty, ty nevíš, o čem mluvíš.“

„Tohle. Teď. To je přesně ono,“ rýpla si znovu.

„Hele, nech mě bejt. A vůbec. Už jsi seškrábala ty žvejkačky z toho stolu pod schodama? měla jsi to udělat už včera,“ odváděla řeč.

„Tohle bych si nemohla nechat ujít. A když opomenu, že se měníš v rajče, bude to přece i můj novej kolega, ne?“ Šach mat.

„Neříkala jsi náhodou nedávno, že chlapa si z estetických důvodů hledat nechceš? Že by ti starosti s nim akorát udělaly vrásky a ty si v týhle kavárně nevyděláš na dost botoxu? Hm?“ konfrontovala ji Klára a sama se přitom přistihla, že nováčka hájí.

Jenny na ni místo odpovědi jen vyplázla jazyk, otočila se na podpatku a odkráčela ke stolu v rohu místnosti. „Žádnej chlap za vrásky nestojí, věř mi, honey. Buď ráda za to, co máš.“

„To zní dost přesvědčivě od holky v zástěře, co v ruce drží špachtli,“ odpověděla jí Claire.

Kamarádka na ni jen laškovně mrkla a dosud čistému stříbrolesklému nástroji na odstranění žvýkaček z úst puberťáků dala pusu.

Celá žhavá se tady zakopat do smrti, zkonstatovala skepticky, když v tu chvíli se za ní otevřeli dveře do kuchyně, díky čemuž mohla slyšet poslední věty rozhovoru jejího šéfa. „Já vás študáky úplně chápu, Petře, takže stačí, když mi dáte vždycky předem vědět,“ řekl s úsměvem a pokynutím ruky, čímž ho pustil z kuchyně přednostně.

„Vždycky dám vědět týden dopředu, to už bych měl mít jasno, jak se to bude hodit,“ odpověděl mu ten černovlasáč se stejně profesionálním a přátelským úsměvem.

„Tr-tr-tr-tr.“ Klára zrovna uvedla kávovar do čisticího režimu, o kterém před chvílí mluvila její kamarádka. Opravdu jí nehodlala přiznat, že s tím jejím seznamovacím tónem měla pravdu. Ani přes robotický rachot ale ty dva nepřehlédla. Petrův outfit se najednou úplně změnil. Business košile vystřídalo černé polo, které ovšem namísto krytí holé kůže její tvar, respektive muskulaturu, dokonale kopírovalo. Proto jí ani nedošlo, že na rozdíl od ostatních na sobě ten polobůh nemá polo ve stejných černobílých barvách. Kalhoty, které už z velké části zakrývala kávově hnědá zástěra, rovněž vyměnil, barvu ale ponechal.

„Kláro, máte minutku?“ Šéf ji probral ze zasnění. V ten moment chaoticky předstírala, že pozornost věnuje úplně něčemu jinému než rukám a vlasům černovlasého nováčka po jeho boku. Jízlivá nálada ani zlost ji ale navzdory shledání s jedním z bohů Olympu nepřešla, a proto se jako rozhlédla po prázdném lokále kolem sebe a dodala: „Nevím, možná, ale maximálně minutu.“

Pan Hibš se zatvářil vážně a uznale. Zřejmě její skrytý sarkasmus nepochopil a považoval její netrpělivost jen za projev svědomitosti, což mohlo, ale nemuselo nahrát body, o které nestála. Mladík po jeho boku se ale nenápadně usmál. „Jistě, jistě. Nezdržím vás dlouho. Ale ještě by to chtělo slečnu Janu. Nevíte, kde zrovna je?“

Věděla přesně, kde je. S vážnou tváří proto pokynula směrem ke stolu v rohu, kde se kolegyně věnovala úklidu stolu. Tedy alespoň myslela, že to měl být úklid. Jenny totiž ležela na zádech po stolem, pravačkou přitom držela špachtli, kterou pod stolem plnila zadaný úkol, a přitom si pobrukovala. Nevypadala by sjetě, kdyby měla sluchátka.

„Uklízí. Velmi svědomitě,“ oznámila mu Claire diplomaticky, „já jí zavolám.“

„Slečny, moje drahé kolegyně,“ pronesl přátelsky k oběma, „jak jsem se již mnohokrát zmínil, s provozem firmy v gastro průmyslu mám již mnoho zkušeností, díky kterým se mi tak říkajíc vytříbily prognostické smysly. No a jedním z nich je můj silný předpoklad, že naše návštěvnost a tím i obrat se zvýší minimálně o padesát procent…“

„Fákt? Tak to budem potřebovat ještě jednu špachtli, pane šéf,“ skočila mu do řeči Jenny.

Ten si své podřízené ani nevšiml. „… a protože chci na tuto dobu být maximálně připravený, začal jsem hledat nového brigádníka. Koneckonců nemáme žádného, teď, když je slečna Klára oficiálně jednou z nás.“ Další nechutný mrknutí.

„Jedna z nás, jedna z nás. Zrůda zrůd,“ zašeptala tiše Jenn a nenápadně ji šťouchla do ramene.

„Nicméně, někoho jsem našel, a protože myslím i na vaše blaho, dámy, a chci, abyste sem chodily rády, představuji vám Petra,“ oznámil slavnostně a mladíka po své pravici, který byl možná o hlavu vyšší než on, hrdě poplácal po rameni.

Těžko říct, co se mu honilo hlavou, protože nasadil stejně přátelský úsměv. „Moc mě těší. Já jsem Petr.“ Prvně se představil Jenny. Taktně předstíral polibek ruky.

„Óóó. Mě taky. Já jsem Jana, ale takhle mi naposledy říkal můj mrtvej papoušek. Všichni mi říkaj Jenny,“ upřesnila s předstíranou odměřeností, která byla přes její hihňání stejně uvěřitelná jako předvolební sliby politiků, a rukou si prohrábla vlasy.

„Ty jsi blbá.“ Klára jí oplatila šťouchnutí. Sama si ale nechala dát předstíraný polibek na ruku. „Krásné ráno. Já jsem Petr. Moc mě těší?“ dodal tiše. Ani na moment mu úsměv nepolevil. Mluvil vážně, jako by každé, pregnantně vyslovené slovo patřilo jen jejím uším, a své představení zakončil až těžko postřehnutelným mrknutím.

„Klára. Teda Claire. Totiž jsem Klára, ale tady tahle mě překřtila na Claire.“ Tentokrát si ale tón čisticího programu sama vyčítala.

„Nuže, dámy. Já myslím, že budete spokojené. A vy, Petře, také budete v dobrých rukou. Klára i Jana mají bohaté zkušenosti a šarm,“ řekl s poněkud úchylným cukáním koutků, „a všechno vám rády vysvětlí. Slečny, prosím, ujměte se, prosím, některá z vás Petra a vysvětlete mu, jak to u nás chodí. Já mám ještě nějaké povinnosti. A ještě něco, Petře, dny, kdy byste mohl přijít příští týden, mi prosím pošlete e-mailem či SMSkou, ano? Tak se tu mějte,“ dodal a odešel.

„No, já mám pořád ještě nažhavenou špachtli a objevila jsem pod stolem dost velkou žvejku, kterou musim porazit, takže já jdu. Kdybyste mě náhodou hledali, budu ležet támhle v rohu na zemi, což může a nemusí připomínat meditaci,“ oznámila oběma a znovu do své kamarádky šťouchla. Bylo proto na Kláře zasvětit toho nového kluka, osobu, která jí z nepochopitelných důvodů, vystupováním i okouzlující pronikavou vůní rozházela myšlenky, do provozu světa kavárny. Místa, ve kterém se už teď cítila jinak.

Lukáš

„Lukasi, můžu se tě… můžu se s něčím svěřit?“ Marek stál mezi dveřmi. Měl na sobě rozepnutou sněhově bílou košili a černé společenské kalhoty. Oba byli v kuchyni jejich bytu a on stál opřený o kuchyňskou linku.

„Jasně, jsem jedno ucho.“

„Je to trochu hloupý a dost osobní, myslíš, že bys o tom mohl pomlčet?“

„Jako hrob, tak co je?“

Náhle došlo k okamžité proměně jako lusknutím prstu. Markova tvář a postava náhle změnily podobu. Před Lukasem stál jeho otec, jehož stín chlapce zcela zahalil. „Jde o to, že jsi úplně k ničemu.“

„C-cože? A kde je…?“ Lukasovi vyschlo v krku.

„Proč myslíš, že si někoho zasloužíš? Nezasloužíš si najít kluka. Nezasloužíš si Marka ani nikoho jiného. Neudělal jsi nic, čím by sis lásku zasloužil. Je mi z tebe na zvracení!!!“

„Nééé! Dost!“ Lukas se s hrůzou a křikem probudil. Celé tělo pokrýval studený pot. Srdce mu bušilo rychlostí samopalu. Hlava se mu motala a celý se třásl. Posadil se proto na posteli a zhluboka dýchal. Sen tak intenzivní! Už dřív se párkrát s nočními můrami setkal, ale často se jen opakovaly jeden nebo dva stejné výjevy. Dnešní byl jiný. Nový.

Sáhl po mobilu. Šest hodin.

„Fuj, pro dnešek mám spánku až až.“

Vstal, oblékl se a sedl za počítač. Pokusil se dojmy ze snu zahnat Youtubem a oblíbenou hudbou.

Teprve asi za hodinu usedl k snídani. Mléko s kornflejky a hrnek instantního kafe.

V kuchyni se setkal s druhým spolubydlícím. „Čus, proč ještě nespíš? Je neděle,“ zeptal se Radek s hlavou v lednici. V předklonu hledal, čím by nakrmil věčně rozžhavený mozek, a měl při tom na sobě jen šedé roztrhané boxerky. Pak vylovil něco, co byla buďto majonéza, nebo jogurt, a přisedl si k Lukasovi.

U stolu, který měli z jedné strany přiražený ke stěně, měli místo jen pro tři. Větší stůl by ani neměl smysl. Kuchyně, nijak zvlášť prostorná, obsahovala jen malou kuchyňskou linku, sporák, ledničku s mrazákem, asi metr vysokou skříňku nahrazující spižírnu a stůl se třemi židlemi. Ten během zkouškového ze dvou třetin zaplnila skripta a učebnice nájemníků, protože se domnívali, že přestěhovat se s učením do kuchyně bude skvělá změna prostředí. To teď odpadlo.

„Nějak jsem nemohl spát. Chvilku jsem čuměl na jůtůbko, ale dostal jsem hlad,“ odpověděl Luky rozmrzele.

„Měl jsem pocit, že z tvýho pokoje něco slyšim, já včera odpad u analytiky, takže jsem vzhůru už od půl šestý.“

„Analytiky? Vždyť tu máme až další semestr, ne?“

„Jo, ale myslim, že mi to moc nepude, a tak to chci dohnat,“ pokrčil rameny a pustil se do sklenice před sebou.

„Ty jseš blázen. To já mám větší strach z fyzikální chemie. Když jsem nakoukl do skript, udělalo se mi blbě jako po rajčatovým džusu.“

„Ta bude v poho. Mě docela baví,“ odpověděl spolubydlící úplně v klidu a se zakřeněním si strčil do pusy další lžičku čehosi ze sklenice.

Lukas se pobaveně pousmál. „Já mám teď úplně jiný problémy.“

„Slyšel jsem, prej si někde sehnal flek, ale přeslechl jsem, kde to máš.“

„Jo, přesně. Tady kousek v jednom fitku. V BodyMasteru, jestli to znáš. Sám jsem na to zvědavej.“

„Uff, tak to ti držim palce. Věř mi to, nebo ne, ale já jsem do fitka nikdy nepáchl a ani nepáchnu,“ vysvětlil, jako by šlo o překvapení. „Sport je zapovězená zóna, chápeš.“

Lukáš si ho se zdvihnutým obočím prohlédl. No nekecej. Takže ten regál v koupelně plnej steroidových preparátů není tvůj?

Luky si nervózně usrkl kafe. „Já a ve fitku? Asi jednou v životě a taky nic moc. Ne, že by se mi tam chtělo, ale umřít hlady se mi chce ještě míň.“

„Vim, jak to máš. Taky prachy nepotřebuju, ale všichni je po mně chtěj. A proč jednoduše nepožádáš rodiče? Neříkej mi, že by ti něco nepřihodili nebo nepůjčili,“ navrhl. Měl Radka rád. Dalo se s ním bavit o všem a o mnohém opakovaně. Ne že by snad měl takový dar naslouchat, ale protože byl vždy částečně duchem mimo, šly z něj příchozí informace stejně jako do něj. Řadil se k typům „vrby“, která po zpovědi chcípne. To se dneska Lukášovi hodilo.

„Rodiče mi peníze posílaj, ale po mým coming outu se neodvažuju po nich chtít něco víc.“

„Chápu. Ale tak v tom fitku stejně budeš akorát prodávat permice a večer uklízet, ne? Nebo budeš i vytírat záchody?“ Tvářil se nevzrušeně. Namísto toho se plně věnoval vyškrabáváním zbylého obsahu hmoty ze sklenice.

„Doufám, že po mně nebudou chtít nic těžkýho.“

Radek zasel Lukášovi do hlavy pochybnosti. Co když po mně budou chtít takhle uklízet? Co když budu muset dělat šejky nebo proteiny, nebo jak se to jmenuje? A jak sakra Radek může dál v klidu jíst, když mě takhle vystresoval? Parchant!

„Brý ránko,“ pozdravil kluky Marek, který v ten moment přišel do kuchyně.

Měl na sobě tytéž boxerky, co včera a kvůli kterým měl Lukáš div že ne mokrý sen. Rozespalost mu slušela. Rozespalý obličej měl lehce opuchlý, vlasy rozcuchané, ale nic, co by Lukymu neimponovalo. Neubránil se proto vzpomínce na svůj poslední sen.

Ty hajzlíku! zanadával pro sebe. Moc mi ten dnešek neusnadňuješ. Proč je to tak nefér? Já musím hodiny a hodiny dřít v koupelně, abych vypadal aspoň z poloviny tak sexy jako on, když se vzbudí. Život fakt není spravedlivej, ale aspoň se můžu podívat. S tou svojí nechutí k oblečení mi hraje do karet.

„Dobrý ráno,“ pozdravili ho chlapci unisono.

„Cože nespíš? Vzbudili jsme tě?“ zeptal se Radek a strčil si do pusy poslední lžíci.

Polonahý spolubydlící mu odpověděl s hlavou v lednici „Vůbec. Ale asi jsem včera málo večeřel, a tak mě vzbudilo kručení v žaludku.“

„To bude tim, že jsi měl jenom malej kýbl stripsů a nedal sis k tomu ani hranolky,“ vysvětlil Radek.

„Ne, to je tim, že jsem si pár kousků nechal na ráno.“ odpověděl vítězoslavně, zatímco v jedné ruce držel kyblík z KFC a ve druhé kousek obalovaného kuřete, ze kterého si spokojeně ukousl.

Lukáš se pobaveně usmál: „Až budeme mít toxikologii, tak budeš trpět.“

„Omyl,“ opravil ho Radek, „až budeme mít toxikologii, tak umřeš hlady.“

Luky i Marek vyprskli smíchy.

„No nic, pánové, vy se tu ládujte a já jdu něco dělat,“ oznámil Ráďa a odešel.

„Jasný, ale ať tě ta pravačka moc nebolí,“ rýpnul si do něj a odtrhl pohled od načatého kuřete. „Teď bych do pokoje asi chodit neměl. Co ty tady tak brzo?“

Luky se na něj chvíli fascinovaně díval se slinou u pusy, než mu došlo, že mu položil otázku.

„Ehm, no, vlastně mám dneska tu brigádu, takže dopolko se na ní musim jenom psychicky připravit a pak v práci doufat, že mě nevyrazej,“ odpověděl nervózně, a přitom si hrál s prázdným hrnkem od kafe.

„Za co by tě prosim tě měli vyrazit? Podle mě to bude pohoda, ne? Přijde nakorbenej týpek, podá ti čip, ty ho načteš a pak mu dáš klíče od skříňky, ne? No, a až bude odcházet, tak ti to zas vrátí. Maximálně ještě bude chtít udělat protein. Fakt nevim, čeho se tak bojíš,“ popsal mu s učebnicovým klidem jeho pracovní náplň a spokojeně se přitom zakousl do posledního kousku.

Jak může bejt furt tak v klidu? A odkud ví, jak to ve fitku chodí? Beztak tam je pečenej vařenej, jak jinak vysvětlí ty ruce? Šťastlivec! „Tobě se to říká. A jak to všechno vůbec víš? Tvrdils, že tam nechodíš.“

„Ježiš, na to přece stačí občas kouknout na nějakej film, ne?“ odpověděl s poklidem a olizoval si mastné prsty.

„Možná máš pravdu,“ uznal Luky. Vstal od stolu a šel si po sobě umýt nádobí.

„Já mám vždycky pravdu,“ přitakal samolibě.

Ten optimistickej parchant! Asi by mě štval, kdyby nebyl tak sexy, odpověděl mu Lukas jen v duchu a odešel do svého pokoje.

Ozvalo se rychlé zaklepání.

„Jo!“ Luky nadskočil leknutím.

„Co je? Co potřebuješ?“ zeptal se, zatímco hledal vršek.

Jak řekla, tak Lukas udělal.

Luky jen tiše přikývl.