ANDREJ MIRO

ŽENY VE VÁŠNI 2

aneb roky bez perel

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Andrej Miro, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídka rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 123. a 97. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-13-5 (epub)

ISBN 978-80-88672-14-2 (mobi)

MOTTO:

„Myslím, že ďábel neexistuje, ale člověk ho stvořil, stvořil ho ke svému obrazu a podobě.“

Dostojevskij, Bratři Karamazovi

I. SKORO VYHAZOV

Andrej stál v kotelně celý od mouru. Smrděl kouřem. Kotel zase špatně topil. Dým se valil dvířky ven. Rozkašlal se. Mírně se dusil. Komín i roura byly po sezónním topení zaneseny sazemi. Naštěstí se už blížil konec topné sezóny a Sibelius dal jasný příkaz netopit. Právě se připravoval se svým výjezdním týmem na jarní veletrh v Olomouci.

Mirovi bylo jasné, že už ho nikam nevezmou. Leda jako zásobovače stánku. Ale na to měli důchodce pana Sedláka. Musel by mít velké štěstí, kdyby se stal opak. Šel zkontrolovat topení k šéfovi nakladatelství. Měl tam nejdůležitější zkušební radiátor v celém činžáku.

„Pojď dál, Miro. Máme po poradě. K tomu topení už nechoď. Řekl jsem jasně, že už topit nemáš. Posaď se.“

Sibelius dýmal nervózně z doutníku a tvářil se naštvaně.

„Zamykal si včera mříže od hlavního vchodu, když si večer odcházel z nakladatelství?“

„Jo. Jen sem eště asi tak ve vosm večer přiložil do kotle, aby mi to do rána vydrželo a nevyhaslo, pak jsem šel domů.“

„Hm. Dobře, tedy. Tuto noc nás vykradli. Policie sem přijela na mé zavolání brzo ráno. Ty sis´ určitě ničeho nevšiml. Vím, že si byl už v kotelně. Kolem páté se tam zrovna svítilo. Víš, že taky chodím do práce hodně brzo. Policii si slyšet přijíždět nemohl. Protože v kotelně nic slyšet určitě není. Hm. Zloději zřejmě přišli přes žižkovské střechy a věci odnesli vikýři do druhého činžáku, který se nezamyká.“

Sibelius prudce zabafal z mexického doutníku značky ´Santa Clare.

„Vzali téměř všechny počítače. Ještě štěstí, že jsem si vzal včera večer svůj notebook domů. Jinak by byla všechna data nakladatelství ztracena. Takhle máme aspoň to nejdůležitější u mě. Ale je to katastrofa. Spoustu věcí, hlavně korektury a zlom, musíme dělat znovu. Ale ty tomu stejně nehovíš. Nestůj, kruci. Posaď se.“

Šéf nakladatelství ´Stará Hranice´ opět zabafal rozčíleně z doutníku. Tentokrát pouštěl dým vůči svým plicím neurvale hluboko a jeho cévy byly užší než nitě visící ze švů párající se bílé košile.

„Dáš si doutník? Hmm. Už jsem nechal objednat elektronický zabezpečovací alarm systém a kamery. Takže by se to nemělo opakovat. Šli jen po výpočetní technice. Náš tým jsem s tím už seznámil na poradě. Knihy nebrali.“

Zatvářil se kysele a odmlčel se. Podal Andrejovi tlustý doutník z plechového pouzdra.

„Zapal si. Podívej se. Nejsem s tebou, co se týče topení i co se týče podpory prodeje knih v odbytu, vůbec spokojený. Ale dám ti ještě jednu, ale opravdu poslední šanci. To, že si prodal přes zimu i totální ležáky paní knihkupkyni Honzákové v Plzni a totéž si provedl panu Koberovi v Hradci a paní Jelínkové v Pardubicích, mě neudivuje. Ale na tvé situaci to nic nemění. Včera volala paní knihkupkyně ze Zdic. Zdena Vlachová. Přímo mně! Připomíná ti to něco? To jméno? Nebo Zdice?“

Sibelius zvýšil hlas a jeho naštvanost gradovala. Odložil doutník do popelníku a otočil s ním pětkrát tam a zpátky, aby ho uhasil.

„Kuř, no ty klidně kuř dál...“

Na chvíli se dramaticky odmlčel. Ale pak vykřikl:

„Mně volala! Chápeš? Mně! Vlachová... Mně! Née do odbytu Krušinové, nebo Sedláčkovi do ekonomického. Mně! Víš, co mi do toho telefonu říkala? Víš to? Víš, co říkala? No, měl bys´ to vědět. Říkala, že neprodala ani jediného Šiktance z toho balíku padesáti kusů, cos´ jí na podzim vnutil jako detektivku ve verších...“

Znovu chvíli mlčel a zase si doutník zapálil:

„Detektivku ve verších! Zbláznil ses? ´Tanec smrti´ a detektivka? Víš, co mi řekla? Víš? To nevíš, co? Jen kuř, klidně kuř. Nevzrušuj se. No víš, co řekla? Že už nemáme jezdit. Takhle přesně mi to řekla. Rozumíš? A že bude brát knihy jen od zavedených distributorů... Takže, Miro. Prosim tě... Podívej se. Uvědom si, že jsme solidní nakladatelství... Vždyť víš, jaké krásné tituly vydáváme. Já ti dám teď ještě jednu šanci. Ale fakt poslední. Pojedeš s námi pozítří do Olomouce. Budeš při prodeji na stánku pod přísnou kontrolou paní vedoucí knihkupectví Na Perštýně. Pod přísným dohledem... Andrea ti vysvětlí všechny anotace a taky ti řekne ceny k jednotlivým titulům. Na poradě říkala, že ti pomůže se vším, rozumíš? Prý ti pomůže! A dokonce ráda! Rozhodla se tak sama...“

Opět se dramaticky odmlčel a potáhl z čerstvě zapáleného doutníku.

„Teď, na poradě, se za tebe přimlouvala, abys´ mohl jet. Nějak na tebe trpí. Což nechápu... Ostatní si totiž myslí, že bys´ měl co nejdřív změnit zaměstnání. Takže jsem se nakonec rozhodl, že ti tu šanci ještě dám. Zítra během dne naložíš do pickupu pana Sedláka publikace. A mně tam dáš ty exklusivní, z Bílé řady a Černé řady. A taky naše ediční řady. Váhy, Archiv, Květy poezie a Kolumbus. Nezapomeň starší tituly. Třeba ´Myslet zeleň světa´, nebo Solženicina v Černé řadě a Moodyho Perryho, ´Život po´ tom, no... po životě. Nebo před životem? Už mi to nemyslí. Krušinová ti určí, kolik toho ze skladu vezmeš. A my pak přijedeme za vámi. Vy se Sedlákem tam budete první. Ty připravíš stánek. Krušinová, Andrea a já tam přijedeme až v pátek odpoledne.“

„A pan inženýr?“

„Ten ne. Ten vůbec ne... Pan inženýr Sedláček bude mít dost povinností tady. Dotáhne nákup nové výpočetní techniky a dohlédne na instalaci alarmu. A topit ti zakazuji. Je teplý březen a redaktory nebudu rozmazlovat. Stejně jsou jejich výsledky neuspokojivé. V teple pracují na korekturách pomaleji, než když je jim tak akorát. Čili. Máš dost času a můžeš se víc soustředit na knihy a ´osahávat´ spíš je než radiátory. Teď běž. Potřebuji si připravit něco na zítřejší poradu, protože pak jsme v té Olomouci. Ten doutník si můžeš dokouřit na pavlači. Stejně to neumíš. Kouříš to jako kus zapáleného klacku. Tak nashle. Na poradu nechoď. A připrav to, ano? Pak to dáš všechno, co je ve vozech, ještě Krušinové k finální kontrole. Ona určí, co a kolik Sedlákovi naložíš. Ona... Jasné?! Ne ty.“

Andrej se zvedl ze židle a se zapáleným doutníkem vykráčel ven na pavlač. Bez rozloučení. Tak, jak to měl ostatně ve zvyku vždycky.

II. SYREČKY

„Pane řediteli. Já bejt váma, tak Mira vůbec nepouštím k pultu. Tady v Olomouci jsou vzdělaní čtenáři a mohl by bejt malér. Víte, co mi včera večer na večeři na tom sídlištním hotelu ´Milotelu´ říkal?“

„Co, paní vedoucí odbytu? No povídejte.“

„Že Nepomučtí byli dva. Že o tom Vít Vlnas píše. V námi vydané seriózní edici ´Kolumbus´. Seriózní vědec přece nemůže napsat takový nesmysl!“

„Myslíte, že to ten Miro četl? Nebo si zase vymýšlí jako na těch cestách ke knihkupcům? Vy jste to četla, Mileno?“

„Četla to samozřejmě i paní redaktorka Marta Jirková. A to je záruka kvality. Jinak by vám to přece nedoporučila k vydání.“

„Záruka kvality? Paní kolegyně... Neprodáváme vysavače, ale knihy. Často bez záruky. A redaktoři taky často prosazují své vlastní přátelské kontakty na píšící spisovatele nebo vědce. A cíle mají různé. Jako byste to, jako zkušená knihkupkyně a dlouholetá nakladatelská pracovnice, nevěděla. Proto se ptám vás. Zda jste to četla...“

„No víte, tolik knížek. To víte. Všechno číst, pane šéfredaktore, to nestačím.“

„Tak četla, nebo nečetla? Redaktorka Marta je jen jeden hlas. Samozřejmě důležitý, ale co tomu říkáte vy?“

„Ne, je mi líto. Nečetla.“

„A paní Andrea?“

„To pochybuji. Ona čte. Dost čte, ale spíše lechtivější literaturu. Co já vím. Chápete?“

„Tak se jí raději zeptejte. Kdyby náhodou ano, tak se dozvíme, jak to s tím svatým Pomukem Nepomukem opravdu bylo. A jestli si ten Miro vymýšlí, tak už ho okamžitě vyhodím. Na minutu.“

„To už jste měl udělat dávno, pane řediteli. Vzpomeňte si na tu Ostravu. Prodal tam jednu jedinou knihu. ´Žofku, ředitelku ZOO´. Nebýt nás, tak jsme ji vezli všechnu zpátky.“

„Dobrá. Zjistěte mi to. Já mu pak dám! Dva Nepomucké! Poletí z nakladatelství okamžitě.“

„Velice správně, pane řediteli. Velice správně. Vždyť ani topit neumí. Řídit auto neumí, i když tvrdí, že má řidičák. Chovat se neumí. Tak co s ním. Helejte. Támhle zrovna jde.“

„Takže, paní Krušinová! Přinesl vám z auta na stánek vše, co potřebujete? Víte co? Zeptejte se ho ještě jednou na toho Vlnase. Já si teď odskočím na stánek ´Nadace Franze Kafky´. Podívám se, co nového vydali. A potřebuji taky vědět, zda budou vydávat toho nového Fischla oni, nebo my. Tak se zatím mějte. Sukses.“

„Co to tady páchne, pane Miro? Co máte v té zadní bedně na stánku? To jde vodtamtud. Ten smrad. To je hrůza. Smrdí to strašně.“

„To sou syrečky. Ráno sem měl na stánku hlad, dyž sem to tu připravoval, tak sem si šel naproti výstaviště něco koupit do konzumu. A měli tam syrečky. Tak sem si je koupil. Ještě mně dva zbyly. Nechcete vochutnat?“

„Pane Miro. Za chvíli přijdou lidi. A syrečky nejsou na knižním veletrhu tím pravým lákavým a nejvhodnějším zbožím, že? Když jdou nakupovat knihy. Chápete? Ne? A teď, tady, na našem exklusivním stánku, to budou cítit? Ten zápach? Ten smrad? To raději půjdou ke konkurenci. To si nemůžete koupit ke snídani něco méně smradlavého? Třeba šunku?“

Krušinová se s odporem od Andreje odvrátila.

„Jak chcete prodávat publikace, když vám celý den potáhne z úst jak ze syrečkárny?“

„Nevím.“

„Hm. Nevíte. Pane Miro. S váma je to po všech stránkách těžké. Nevíte, kde je kolegyně Andrea?“

„Nevím. Ale vím, kde je pan Sedlák. Šel si koupit naproti ty syrečky. Doporučil sem mu je.“

„Prosim vás. Pan Sedlák si může kupovat, co chce. Neobsluhuje na stánku!“

Milena Krušinová se děsivě mračila.

„Za chvíli otvírají. Je za deset deset. Řekněte mi upřímně. Vás tahle práce nebaví, že? Je pravda, co jste mi včera při večeři říkal o tom Nepomuckým?“

„Já nevím.“

„Byli dva, nebo jeden? Helejte. Je to důležité. Abychom nepletli nakupující. Abychom nepletli čtenáře. A to o tom Hawkingovi? Co jste po večeři o něm povídal? Že objevil nejen černé díry, ale i nějakou šedivou hmotu? Nebo tmavou energii? Ve vesmíru?“

„Já nevim, paní Krušinová. Jistý je jen to, že měl ňákej hendikep. A Možná byli Nepomucký i tři. Papežové byli taky tři. V jedný historický chvíli.“

„Víte co, pane Miro? Vy jste, pardon, že to tak řeknu na plnou hubu... Vy jste společenský ignorant. A smrdí vám z úst. Prosím vás... Běžte si, pokud možno hned a rychle vyčistit zuby na hotel, protože tady jistě sebou kartáček nemáte. A jestli je tam kolegyně Jalovcová, tak mi ji sem pošlete. A buďte tak laskav a vemte ten zbytek syrečků ze stánku s sebou. Na hotel. Ano? Děkuji!“

Andrej bez rozloučení odešel předním vchodem z výstavní haly. Prošel u hlavních dveří kolem velké skupiny lidí, kteří evidentně mířili dovnitř. Vyšel na Wolkerovu ulici. Kolem projela modrá tramvaj číslo 8. Po chodníku proti němu kráčela na první pohled ne příliš veselým krokem Andrea. Ale i tak jí to seklo. Uměla se adekvátně ke své štíhlé postavě oblékat. Ale ne vždy vkusně. Většinou rebelsky a dráždivě. V modré tvídové minisukni značky Zara a v černých transparentních květovaných punčochách, s klapajícími červenými střevíčky o chodník, vypadala jako barevně přeplácaná, právě uprchlá modelka z titulní strany dámského časopisu Elle. Krátký černý dámský svetřík s červeným zdviženým límečkem a bílým ozdobným páskem kolem krku ji zvýrazňoval nepříliš mohutnou hruď, pevná rovná ramena a štíhlou šíji. Nikdy se moc nelíčila, a přesto byla výrazná a sexy. Náušnice nenosila. Kabelky zásadně také ne. Vždy byla připravena na jakoukoliv variantu setkání v jakémkoliv terénu. Ale dnes výjimečně ne. Vypadala jako zasněná studentka z Olomoucké univerzity. Její dlouhé hnědé lokny, sem tam prolnuté světlými proužky nenápadného melíru, za ní v jarním vánku lehce vlály.

„Čauki. Kam se ženeš Mirošku?“

„Du na hotel vyčistit si zuby. Smrdím vod syrečků. Dva mi eště zbyly... Syrečky... Nechceš koštnout? Mám je tady sebou v igelitovým pytliku.“

Andrea se zvesela rozesmála:

„Dala bych si, ty popletenej trotle, ale Krušinka by to nepřežila. Tak radši nic.“

„No tý právě ty syrečky na stánku vadily.“

„Tak se vrať brzy, ´prosťáčku Mirošáčku´. Jo, a ty dva syrečky dojez ještě teď, po cestě, než si ty zuby vyčistíš. Dobrá rada nad zlato, ne?“

„Dobrý den, paní kolegyně. Tak už se sem hrnou davy chtiví naší literatury. Jak jste se vyspala, paní Mileno?“

„A jak vy, Andreo. Já špatně.“

„Já jsem spala dobře. Zdál se mi sen o Egyptě. Že jsem v něm princeznou Hatšepsut. A že se o mě stará deset krásných urostlých otroků dovezených do Egypta z různých koutů světa. Je mi báječně. Na cestách ale jinak moc nespím. To víte. Samé dobrodružné zážitky.“

„No nedivím se, že se právě vám zdají takové pikantní blbiny. Koukejte, kdo to k nám v čele toho davu jde? Pan Soukup z KC Brno! No je to možné? Aloisi! To je báječné vidět hned po ránu schopného, vitálního a úspěšného manažera jako jste vy, pane Soukupe.“

Krušinová se celá rozplývala blahem. Vyšla několik kroků vstříc přicházejícímu muži v tom evidentně nejlepším produktivním věku, oděném v šedém saku a hnědých kalhotách obepnutých velkým koženým opaskem se stříbrným zapínáním ve štíhlém pase. Manažerský švihák Soukup se radostně rozesmál.

„Á... Vřele zdravím, dámy! Koukám, tady v Olomouci frčí na stánku ´Staré Hranice´ dámská jízda. Přišel jsem raději hned po ránu, pak začne frmol a už si nepopovídáme. Tak co mi dnes tady v tom krásným moravským městě nabídnete, dámy? A hleďme! ´Ptáci v trní´. Máte jich dost? Pošlu sem během odpoledne své chlapce. Vezmeme si jich 1000 kusů.“

„Pane Aloisi. Prosím vás. Vždyť víte, přece. Na veletrhy nejezdíme s kamionem jako vy. Vozíme v malém ´pikapu´ a v ´osobácích´ jen výběrové exkluzivní tituly v menší počtu od každého titulu. I tak je toho hodně. No a vzorky po deseti, dvaceti, od toho ostatního. Přijeďte k nám na Žižkov. Tady vám tolik výtisků dát nemůžeme. Nemáme na to tu... no...“

„Logistickou kapacitu, myslíte?“

„Ano. To je vidět, že jste od branže, pane Aloisi. Přesné pojmy... perfektní byznys... To jste celý vy!“

Milena Krušinová se dál roztékala nadšením.

„Rozumím vám, hluboce vám rozumím, má rozmilá. Ale měli jste mít na paměti a počítat s tím, že budeme vyžadovat právě tady víc bestsellerového zboží, když máme centrálu nedaleko v Brně. Pro nás je prostě nákladnější zajíždět znovu do Prahy. Když vy jste zrovna tady, mohlo to být pro obě strany lukrativnější. No nic. Doufám, drahá Mileno, že mi dáte slušný rabat, když k vám do Prahy přijedeme. Pod 38 % bychom nešli. Můžete mi jich teď dát ze stánku tak 300? Myslím ´Ptáků´?“

„Jistě, pane Soukupe. Samozřejmě. Dáme vám okamžitě 300 ´Ptáků´ a rabat, tak jak jste řekl. Jen to, prosím vás nesdělujte našemu šéfovi. On by zuřil. Znáte ho. Pro korunu si vrtá koleno.“

„Nebojte se, drahá. Pana Sibelia si nesmírně vážím a nerad bych ho rozrušoval hloupostma. Už takhle, pokud vím, má nervy na špagátě z toho vašeho slavného nakladatelského domu. Tedy, tedy, ovšem... Andreo! Jak vy to děláte? Jste stále a stále den ode dne krásnější. A dnes vám to obzvlášť sekne... Prosím vás, necítíte tady poblíž takový jakoby syrečkový zápach? Já vím. Jsme ve městě vyhlášených syrečkových sýrů, ale že by pronikaly svou nezaměnitelnou vůní až sem? Skrze prosklené stěny až na olomouckou Flóru?“

„Pane Soukupe. To má na svědomí totiž, teda, náš topič a závozník. Ten Miro. Koupil si je k snídani, když nosil knihy na stánek, hned ráno. No chápete to? Já ne!“

Krušinová se zatvářila pohrdlivě.

„Poslala jsem ho s tím pryč na hotel a nařídila mu, aby si pořádně vyčistil zuby.“

„Počkejte, Mileno! To je ten mladej pošuk, co pořád chodí v černým prádle. Zahlédl jsem ho tuhle u vás na dvorečku na Žižkově. Lezl odněkud z podzemí toho vašeho činžáku.“

„To šel asi zrovna z kotelny přes dvorek do skladu. To je on. Víte, já bych ho už dávno vyhodila, být šéfem, ale Sibelius nad nim furt drží ochrannou ruku. Nechápu proč.“

„On není žádný pošuk, Mileno. Je dobrej a dělá!“

„Ale ale, dámy, dámy! To je zajímavá různice názorů kvůli bezvýznamnému topičovi ze Žižkova, který se tady navíc cpe naprosto bezohledně syrečkama. Ale musím konstatovat, že když se zlobíte, paní Andreo, sluší vám to ještě víc.“

„Děkuji za vysoké ocenění mé maličkosti, pane Soukupe. Vím sama dobře, kdy mi to nejvíc sluší. Vaše poklony pro mě nejsou v tomto ohledu nijak směrodatné. Každá rozumná žena se snaží vypadat hezky a příjemně, viďte, paní kolegyně?“

Krušinová změnila strojený širokánský úsměv v potemněle zavilý výraz...

„Promiňte. S dovolením. Mohl bych se podívat tady s mou paní na tu knížku o sexu?“

„Dobrý den, pane. Ale jistě. Samozřejmě. Jen si ji v klidu prohlédněte.“

Krušinová opět nasadila svůj široký úsměv od ucha k uchu. Asi padesátiletý pán s přibližně stejně starou paní se postavili vedle Aloise Soukupa a chvilku listovali v ´Dějinách sexuality´. Pán po chvilce zkoumavého listování v paperbackovém velkoformátovém sešitě položil výtisk zpět na vršek komínku k ostatním a řekl:

„Pojď, Madlo, jdeme vedle. Tam mají na stánku encyklopedie o sportu a kuchařky. Tohle ne.“

Alois Soukup pohlédl na vysoký komín ´Dějin sexuality´.

„No dámy. Řeknu vám. Tohle se vám nepovedlo. Vzal jsem od vás vloni v Brodě na veletrhu nějakou tu pětistovku nebo šestistovku tohohle podivného díla a prodali jsme doposud sotva čtvrtinu. A víte proč?

„Pane Soukupe. Náš šéf tomuhle titulu dost věřil a věří. Myslím komerčně. Takže nechápu... Vím, je tam trochu nevýrazný černobílý přebal. Ale jinak?“

Úsměv Krušinové ztuhl v tupou sádrovou grimasu.

„Tak koukejte. Můžu vám něco přečíst? Nebo jste to snad i vy, milé dámy, četly... nebo spíš nečetly, že?“

„Já jsem to ani neotevřela pane Aloisi. Pořádně. Vždyť dobře víte, že se sexu bojím jako čert kříže. Jsem strašně sexoplachá.“

Andrea se potutelně usmívala.

„´Sexoplachá´? Tak v tom případě je to, co teď přečtu, přesně něco pro vás, krásná Andrejko. Čtu, jo?“

Krušinová měla ústa semknutá a napjatá jak strunu na kontrabasu.

„Strana 98: ´Napoleonovo libido bylo výrazně evokováno aberativně fekalistními elementy a vedlo in finis k dehonestaci a devalvaci koitální kohabitace mezi ním a jeho ženou Josefinou. Dominantní despota Napoleon Bonaparte deklasoval erotický environment privátních sexuálních aktivit se svou ženou na minimální koitální pozice a eroticky laděnou taktilitu přímo ignoroval. Koitální Napoleonova aktivita byla kauzálně iniciována pižmem neboli též jinak řečeno mošusem vagíny jeho ženy nebo i komerčně zprofitovaných žen, které jako prostitutky musely pro Napoleona dostatečně v rozkrocích a rovněž i ve svých vagínách mošusně páchnout, aby zvýšily intenzitu jeho libida a chtíče, a aby vůbec došlo ke ztopoření jeho penisu a on posléze alespoň trochu ejakuloval´.

Nebo strana 196: ´Kauzální nexus koitální absence Ludvíka XVI. je díky jeho fimóze transparentní. Marie Antoinetta proto trpěla feministní redundancí hladiny testosteronů a tím u ní docházelo k libidózním depresím ústícím ve frekventovanou automasturbaci vagíny a klitorisu. Libidózní deprese vedly u Antoinetty k trvalému sexuálnímu traumatu, k nechtěné frigiditě´ a k lesbickým sklonům´...

Hrůza, co? Takže se dámy nedivte, že běžný čtenář dostane mírný mozkový šok a knihu odloží. Nekoupí si ji. Nemluvě o obrázkové vybavenosti publikace. Eufemisticky řečeno: zoufalé čtení. Dodnes nechápu, proč jsem tehdy v Brodě viděl tolik lidí právě s touto publikací v podpaží. Tento sexuální nexus inicioval, milé dámy, můj zbrklý nákup této po všech stránkách hrůzostrašné publikace. V Havlíčkově Brodě. Na vašem stánku...“

Andrea se podívala na Soukupa hraně posmutnělým pohledem.

„Víte, pane Soukupe. My máme v týmu takového zvláštního šotka.“

„Šotka? Jak to myslíte, krásná paní z Perštýna?“

„No. Víte. On ten šotek za nás prodává právě ty publikace, které z různých důvodů prodat nejdou.“

„Vůbec vám teď nerozumím. Pro mě je zboží buď prodejné, nebo neprodejné. Závadné nebo vadné zboží je neprodejné. Tahle Sexualita od Rumuna je vadné zboží. Ve vašem případě. Viďte, paní kolegyně Krušinová. Chtěl bych poznat blíže toho vašeho šotka, který prodá i to, co prodat nejde.“

„Támhle zrovna jde, pane Soukupe.“

Andrea ukázala na Mira, který volným klidným krokem přicházel ke stánku ´Stará hranice´.

„Tak sem si vyčistil ty zuby,“ pronesl napůl huby, když došel na stánek.

„Takže topič?“ Soukup obrátil oči v sloup a hlasitě se rozesmál.

III. PASEKA V HLAVÁCH

„Už se sem k vám hrnou potenciální kupci, tak já zmizím. Jsme rámcově domluveni... Milé Dámy... Bylo mi potěšením.“ Soukup učinil jemnou úklonu a odcházel.

„Dobrý den.“

Dobrý den. Máte přání?“ Milena Krušinová se už zase celá tetelila hranou radostí ze zákazníků.

„Ty ´Ptáky v trní ´, co tady máte, to je přesně ten text z toho úžasnýho americkýho seriálu?

„Jistě, paní, je to věrná kopie textu. Věrná kopie... Vzrušující seriál, že?“

„Dejte mi to třikrát. Pro mamku a pro tchýni a pro mou sousedku. Ten můj nečte. Von radši chodí na fotbal a na dostihy. Von by nepochopil, že i do pěknýho kněze se může ženská zakoukat. Když von něco čte, tak to musí být něco tvrdšího. Třeba válka nebo rvačky.“

„Tvrdšího? Tak to tady pro vašeho muže taky něco máme. ´Tairu´.“

„´Taj´, co??? Ukažte? Hm, to je ňákej Vietnam? Jako válka tam?“

„Ne, pani. To je Epos.“

„Jo Epos! Tak to jo... Epos.“

„O historii japonských samurajů. Krásné dílo.“

„Tak to ne. Von mi starej historii nečte.“

Krušinová to vzdala.

„Dobře. Takže jen ty ´Ptáky v trní´. Mám je zabalit?“

„Ale něco vám povim. Víte, když vám někdo naprosto čistě vodsekne hlavu vod těla vostrým samurajskym mečem a pak i s ukradenejma drahokamama, kerý ste vezla na poníku do čínskýho paláce pro císaře, vylítne po prudkym vodrazu vod země i s tim šlohlym pokladem a tasenym mečem na střechy blízký pagody, tak to je hustej zážitek.“

Miro ze zadních pozic stánku nečekaně promluvil. Důrazně se vložil do průběhu prodeje.

„Nebo třeba ten příběh vo krásný slepý samurajce Ichi Goze je taky děsně napínavej. Víte, co dokáže? Přinutit samotnýho japonskýho císaře Joritoma Minamota, aby si před ní klek na kolena a prosil ji vo milost. A vona? Vona ho nechala žít a von ji potom pronásledoval a šedesátkrát ji různým způsobem brutálně znásilňoval a nad tim jejim rodem, teda nad tou ´Tairou´, nad tim slavnym rodem pak totálně zvítězil.“

Paní v nejlepších letech se na Mira rychle otočila.

„Tak to je ovšem, teda... to je dost zajímavý... Koupim to teda dvakrát. Pro mýho starýho i pro bráchu. Je blázen do zbraní i do ženskejch.“ Andrea se na Andreje podívala s nehraným údivem. Ale Krušinové vyskočil na čele pot.

„Zabalte mi to taky. Kolik?“

„600. Za ty dva válečné eposy.“

„Jo. Tady máte vosumset. Ve dvoustovkách. Dvě sta si, mladej pane, nechte. Píšete skvělý věci.“

„To jsem nenapsal já.“

„To máte jedno. Ale mluvíte vo tom, jako byste to napsal vy sám. Tak přeju pěknej den, mladej pane.“

„Pane Miro. Pane Miro! Tohle opravdu takhle nejde. To v anotaci vůbec není! Nezlobte se, ale tohle panu řediteli říci fakt už musím. To už je vrchol všeho! Já už na vás prostě nemám nervy.“

Krušinová sebou smýkla ve své dlouhé nevýrazné hnědé sukni směrem k veletržnímu bufetu a razantní klapot jejích střevíců byl zřetelný i po dvaceti metrech od stánku a rozdrnčel i nedalekou skleněnou výplň výstavní haly Flóra Olomouc.

„Láďo, koukni. Tohle jsme konečně dostali ven z tiskárny na pulty. Příběh rodu ´Taira´. Japonský historický epos!“

Sibelius stál se svým nakladatelským přítelem Honáčkem, šéfem nakladatelství ´Mýtina´, před stánkem ´Staré Hranice´.

„Pěkně udělaný. S našima věcma se to moc srovnávat nedá, i když se snažíme. Teď jsme třeba vydali ´Ďáblovu bibli´ vod Bártla. Docela se to povedlo. Nebo ´Hovno hoří´, vod takovýho hospodskýho trdla. Šabach se menuje. Víš, Horymíre. Já nechci bejt světovej. Jsem prostě jednoduchej. Ne složitej. Stačí mi mít na kontě 20, 30 000 a jsem v pohodě. Páč mám tím pádem na pivo a cigára. A vostatní prachy zas vracím do knih. Je to můj koníček. Živí mě ´Tarzan´.“

„Povedl se ti ten ´Krvavý román´. Váchal. To cením, Láďo. A zajímavá je i ta tvá skoro edice ´Dobrodružství lorda Greystoka´. Viděl jsem na tvém stánku i ´Velké dějiny zemí koruny české´. Tady v Olomouci. To je ovšem super projekt. Andreo, prosím vás! Kde je Milena?“

„Šla na kafe, pane řediteli.“

„Ach tak. Tak to bychom měli, příteli Honáčku, nějak více spolupracovat. V budoucnu. Půjdeme taky na kafíčko, co říkáš. Musím si se svou šéfovou odbytu promluvit. Určitě bude tady v nějaké místní kavárně. Něco mě totiž napadlo. Máte už počátky vlastní distribuce a my se pokoušíme o totéž. Tak bychom mohli kooperovat. Budeme pro některé věci zajíždět při plánovaných cestách ke knihkupcům i k vám, do ´Ibsenky´. Tak pojďme. Dám to šéfové odbytu jako prvořadý úkol. Tak zatím, paní Andreo. Sukses.“

Jemně jim pokynula hlavou na rozloučenou. Miro mezitím hleděl na půvabnou dívku v dlouhých modrých šatičkách z umělého hedvábí a se zlatými vertikálními pruhovými aplikacemi na bocích. Kráčela pomalu se dvěma vysokými štíhlými muži v černých sakách a černých tesilkách. Přes bílé košile jim splývaly žluté kravaty. Pečlivě si prohlíželi stánek od stánku a krátce s prodávajícími diskutovali. Andrej si všiml, že všem na stáncích nabízejí jakési letáčky.

„Kam koukáš, Mirošku. Chtěla jsem ti říct, že to s tou ´Tairou´ bylo docela dobrý. I když si asi fakt strašně vymýšlíš.“

„Hm.“

„A ona ta slepá Samurajka v tom eposu opravdu je?“

„Nevím, asi ne.“

„Hm. Ale tak tam určitě bude jiná skvělá Samurajka.“

„To jo. To bude.“

„Ta paní byla úplně nadšená.“

„Dobrý den. Dovolte nám, abychom vás nyní v sobotu pozvali na přednášku o zdravé výživě a racionální stravě. Dnes, v tento výjimečný sobotní den, by se moc pracovat nemělo. Spíše byste měli odpočívat. Tady, prosím letáček a pozvánka. Přednáška je zdarma. Konáme ji v aule Univerzity Palackého. Dnes k večeru. Od pěti hodin. Přednášku bude moderovat tato dáma... Naše ´sestra´ Agneška.“

Jeden z mladých, černo bíle oděných mužů, se lehce zatahal za žlutou kravatu, ukázal rukou na krásnou dívku a otočil se přímo na Andreje.

„Pán je také v černém. To je barva smíření s Hospodinem.“

Výrazně krásná hnědovlasá dívka se nebesky jemně usmála a prohrnula si štíhlou rukou dlouhé lokny, které jí padaly volně na křehká ramena. Andrea se na ni usmála.

„Modrá je zase barva andělů, co právě spadli z nebe a míří rovnou do pekla,“ prohlásila sarkasticky a předstoupila před pult ve své krátké, ke štíhlému pasu přiléhající světle modré minisukni. Stály naproti sobě a vypadaly jako dvě sestry, z nichž jedné pánbůh utrhl kus oblečení, když je tvořil. Muži ostýchavě odvrátili zraky od pestrobarevné Andrey.

„Mohli bychom si zde u vás na stánku koupit jednu knihu od pana Víta Vlnase? ´Jana Nepomuckého´?“

„Ano, jistě.“

Andrea zašla za pult a mužům ve žlutých kravatách se zřetelně ulevilo.

„Váš pan kolega by zcela jistě měl zájem o naší ´seanci o zdravém jídle´ konané na zdejší univerzitě,“ promluvil náhle druhý ze žlutých kravaťáků přímo k Andrejovi.

„Nevím...“

„Tady máte naši pozvánku. Rádi vás mezi sebou dnes uvidíme. Agneška se ke krátkému proslovu svého zvláštního kolegy vyjádřila úsměvem, který zabíjí i samotného Ďábla. Andrea jí podala zabaleného Víta Vlnase ve firemní tašce ´Staré Hranice´.

„Racionální strava pro vaši duši, slečno. A abyste pochopila, proč si tu knihu pořizujeme. Vězte, že Nepomucký už po staletí zachraňuje lidstvo proti záplavám všeho druhu. I proti záplavám ´špatné stravy´.“

Kravaťák se zatvářil jako vševědoucí guru, jako by byl hlavním pobočníkem samotného ´Vševědoucího Velkého Hospodina´.

Andrea ho neposlouchala. Zkoumavě a dlouze se dívala té dívce do jejích pronikavých zelených očí. Agneška neuhnula. Naopak. Propalovala svými zraky Andreiny krásné hnědé oči naprosto nelítostně. Jako zářivým lejzrem z jiné dimenze... Ten pohled dívky v modrém byl náhle pro Andreu za hranicí příjemnosti. Zářil z něho náboj sympatie i netušené vášně a fanatismu. A byla v něm i hloubka něčeho poznaného. Hloubka, kterou Andrea z pohledu rychle vyčetla, ale nerozuměla jí.

„Děkuji vám, slečno ´minimodrá´. S vašim kolegou v černém se dnes ještě určitě uvidíme. Přijde. Vím to...“

„Jak to?“

„Prostě to vím. Tak už to někdy chodí.“ Agneška se na Andreje podívala ostrým, vědoucím pohledem věštkyně, připomínající pohled samotné velké vědmy Sibyly.

Lidé na Olomouckém jarním knižním veletrhu vzali stánky nakladatelů útokem. Stánek ´Staré Hranice´ měl tak vysoké tržby, že Sibelius celému týmu slíbil slavnostní večeři v Moravské restauraci a vinárně na Horním náměstí a čtyři láhve šampaňského pro každého z nich. Pro Sedláka, Krušinovou, Jalovcovou i pro sebe. A navrch projížďku historickým kočárem taženým koňmi po starobylých čtvrtích Olomouce. Mira pověřil, aby se kolem půl šesté stavil na stánku nakladatelství Mýtina a nakoupil tam knihy od autorů ´Váchala´ a ´Šabacha´. Svěřil mu 5000 v hotovosti.

„Takže, přátelé. Jsou čtyři odpoledne a za dvě hodiny končíme náš první, velmi úspěšný den na tomto veletrhu. Chtěl jsem vám všem poděkovat. No a s tebou bych chtěl Miro mluvit o samotě. Nezajdeme tady do kavárny na kafe?“

„Jo.“

„Tak pojď. Přátelé... Vrátíme se tak v půl šesté a vyrazíme to oslavit. Miro pak doplní a přikryje knihy a zabezpečí stánek a připraví ho na zítřek. Půjčí si od pořadatele rudla, vezme tak čtyři prázdné bedny od nás a zajede do ´Mýtiny´ na stánek. Mám tam objednané nějaké publikace. Budou ho tam na šestou čekat. A pak může jít taky. Tak pojď. Jdeme na kafe. Tak sukses.“

„Podívej se, Miro. Chci ti říci něco, co tě nepotěší. Ale už to udělat musím. Ty prostě prodávat knihy nikdy nebudeš umět. Obávám se, že prodej čehokoliv je pro tebe španělskou vesnicí. Do obchodu a obchodování se prostě nehodíš.“

Seděli v malé kavárně na výstavišti Flora Olomouc. Sibelius si zamíchal lžičkou presso, do kterého si cukr ani mléko nepřál. Ale kafe míchal vždycky. Napil se minerálky Mattoni.

„Takže. Dneska jsem se dozvěděl, a není podstatné od koho, že si při prodeji vymýšlíš vyslovené pohádky, které prostě v těch našich knihách nejsou. Anotace nečteš, neučíš se je. Prostě. Nemůžeš tvrdit takové nesmysly, jako že Nepomučtí byli dva. Od jednoho váženého distributora z Brna jsem se dozvěděl, že jsme ho v Havlíčkově Brodě na podzim napálili a prodali jsme mu příliš mnoho neprodejných knih. Podívej se. Navrhuji následující... Až přijedeme na Žižkov, tak v pondělí dáš prostě výpověď. Navrhuji, abys´ dal výpověď ty sám. A to z toho důvodu, že se ti u nás nelíbí.“

„Já nevím.“

„No právě. Ty prostě nevíš. Vezmi si tu Ostravu. Celou dobu po tom mizerném prodeji si byl zalezlý u mě na pokoji, anotace si se neučil, žádnou knihu z naší produkce si neotevřel a nečetl. A měl si příležitost. A čas. A když jsem ti říkal, že potřebuju pracovat, a abys´ šel s kolektivem do nějaké hospody, třeba na tu Černou louku, tak si nešel. Šel ses´ někam procházet. Ale s kolektivem si nebyl. Šel si někam sám. Místo abys´ zapadl do kolektivu, tak si se šel sám toulat. Ty prostě všechny ignoruješ. My tě prostě nezajímáme. Knihy tě neberou. A když promluvíš, tak je to většinou nesmysl na nesmysl. A to samé v Brodě. Nepřišel si za námi. Ani na chvíli. Vidím na tobě, že až splníš mé úkoly, zas půjdeš někam, kde náš tým prostě nebude. Zase někam bloumat. Mně do toho nic není, je to tvůj volný čas, ale tím, jak se stavíš k nakladatelskému týmu, tím se také vzdáváš sebemenší naděje, že tě kolektiv mezi sebe vůbec někdy přijme. Bohužel. Je tomu naopak. Takže chápeš? Nikdo. Ale nikdo tě v nakladatelství moc rád nemá. A nechce s tebou už dokonce ani spolupracovat. To je na tom to nejhorší... No nic. Tak jsme se domluvili. Chápeš, co jsem chtěl vyjádřit? Osobně proti tobě nic nemám. Takže to všechno chápeš...“

„Já nevím. Snažím se.“

„Hm. Ale málo. Kde jsi vlastně celou noc v té Ostravě byl? Já jsem, jak víš, celou noc pracoval. Dokud se mi po půlnoci nevybil notebook. Přišel si až k ránu... Kdes´ vlastně byl?“

„Na Ostravici.“

„Co to je? To je přece řeka.“

„No. U Ostravice. U řeky.“

„U řeky? Do rána? Přes noc? Sám? V té říjnové zimě?“

„Nebyl sem tam sám. A nebyla mi zima. Byl sem u vohně. Seděl sem u velký vatry.“

„U jaké vatry, proboha!“

„Byl sem tam s Rómama. S cikánama. Topili. Dělali vohně.“

„S cikánama?“

„Jo. Z Přednádraží. Z géta. Jen sem se tak toulal a potkal sem je u řeky. Tancovali kolem táboráku. Pili. Jedli. Celý rodinný klany. Říkali, že my, gadžové žít neumíme. Byl tam i jejich básník Jan Horváth z Bílovce. Říkali, že maj i svůj fesťák.“

„Co to je, fesťák? Jo. Festival, myslíš. No vidíš. Nemá to s tebou cenu.“

Sibelius se na delší chvíli odmlčel. Pak pokračoval:

„Víš, Miro, myslím, že skutečně patříš někam jinam než mezi nás. Nakladatele a spisovatele. Básníky. Měl by ses vrátit ke svému řemeslu. K topení. No vidíš, třeba i k ohni. Nebo odjet na venkov. Farmařit. Tohle pro tebe není. Nesedí ti to. No. Půjdeme. Úkol znáš a máš a já slíbil našim tu oslavu ve městě. Víš. Ve velkých firmách, jako jsme my, ve ´Staré Hranici´, je teď i v Čechách nový trend. Pořádat čas od času takový společenský mítink. Stmelování kolektivu. Američani tomu říkají ´Teambuilding´. To se dělá mimo pracovní dobu, aby se kolektiv ještě víc poznal i sociálně. A já myslím, že touto cestou musíme jít i my, ve ´Staré Hranici´. Vidíš, Miro. I já mám často mimořádné úkoly. Nejen mí podřízení.“

„Cikáni to nepotřebují.“

„Jak to myslíš?“

„Sou stmelený vod přírody.“

„Víš co, chlape? To nemá cenu.“

„Tak jaká byla mimořádná porada, pane řediteli?“ Krušinová se jízlivě podívala na Andreje a na šéfa hodila svůj typický umělý úsměv od ucha k uchu.

„Představte si, pane šéfredaktore, že se nám tady s paní Andreou podařilo během hodiny, co jste byl pryč, prodat 9 ´Dudenů´ a 16 ´Passwordů´ a 10 dračích ´Tolkienových her´. Pan Sedlák to nestačil nosit z auta!“

„Výborně, paní kolegyně! Výborně. Konečně se nám odbyt rozhýbal. Ale tak by to mělo být pořád. Ještě aby to nešlo, když máme na stánku tak silnou obchodně zdatnou dvojici. Vy jste páteří prodeje nakladatelství. Je vidět, že když se vedoucí knihkupectví Na Perštýně zbytečně nerozptyluje, podává neuvěřitelné obchodní výkony. Stejně jako vy, Mileno. No, my jsme zatím s panem Mirem probrali zásadní věc. Sám mě požádal, zda by nemohl dát výpověď a věřte tomu, že pro mě nebylo těžké vyjít mu vstříc a vyhovět mu. Takže, pokud vám to, dámy, nebude příliš vadit, rozloučíme se s panem Mirem hned po příjezdu z Olomouce. Oba jsme zaujali velmi rozumné stanovisko k celé té citlivé personální problematice. No, a my už vlastně můžeme vyrazit. Nezapomeňte sebou vzít tržby a panu Mirovi dáme pro nakladatelství ´Mýtina´ nějaké naše ´Tairy´. Tak pět kusů. A on tam nakoupí za hotové pro naše knihkupectví ´Ďáblovu bibli´ a ´Dějiny koruny české´ a nějakého toho ´Tarzana´. Sejdeme se u východu z haly. Musím si teď ještě promluvit s majitelem Domu knihy na Václavském náměstí Johanesem Hanzelsbergerem. Budu na vás čekat v místní veletržní kavárně. Mám tam ještě taky nějakou tu milou minutku diskuse s Láďou Honáčkem z ´Mýtiny´. Tak sukses.“

Sibelius se lehce uklonil a odcházel směrem k východu, z Flóry Olomouc.

Andrea se podívala na Andreje. V jejím pohledu byl cítit údiv i smutek. Najednou si uvědomila, že má toho podivína v černém prádle vlastně ráda. Možná víc, než doposud tušila. Až teď jí pomalu docházelo, že tenhle kuriózní muž znamená pro ni víc než jen pracovník redukovaný na pouhé formální pracovní setkávání. Náhle se na Krušinovou podívala nenávistným pohledem. Věděla, kdo před šéfem nakladatelství hodil Mira přes palubu. A pochopila, že Andrej asi úplný trotl nebude. Zacítila takový zvláštní smutek.

„Můžu se na celou Sibeliovu oslavu vysrat“, řekla si po tichu sama sobě. Její krásné nohy se daly do nečekaného pohybu. Pak už je Krušinová s Mirem uviděli jen zezadu. Rychle se vzdalovaly a u východu nadobro zmizely kdesi v davu odcházejících návštěvníků veletrhu.

„Zařiďte, co máte, pane ´ještěkolego´. Také odcházím.“

Vedoucí odbytu popadla vztekle velkou dámskou kabelu z hnědé koženky a odklapala hlučně za Sibeliem.

Dva mladíci měli na stánku nakladatelství ´Mýtina´ všechny publikace pro Mira připravené. Bylo na nich patrné, že je to už na veletrhu teď k večeru vůbec nebavilo.

„Tady sou tři bedny. Ještě přinesu z auta dvě. Zatím ty tři můžete naplnit. Rudla si nechám tady u vás.“

„Jistě, pane,“ prohodil jeden z nich s povýšeným úšklebkem...

„Počkáme. Ale pospěšte si. Taky bysme rádi vypadli. Už je skoro půl sedmé. Chceme se po Olomouci dnes večer trochu porozhlédnout. Měli jsme dobrej den. Náš šéf nás pozval na večerní pařbu do ´Mučírny´ na Komenského ulici. Prý je to supr stylová restaurace.“

„Jo. Tady sou peníze. 5000. Pospíším si.“

„Hotovost si nechte. Pan Honáček výslovně řekl, že se bude platit oproti faktuře, kvůli DPH.“

„Aha, tak to nevim. Du pro ty dvě zbylý bedny.“

„Pane Sedlák. Tady sou ty poslední bedny s knihama. Jednu tu ´Ďábelskou bibli´ si pučim na pokoj do hotelu. Jinak je hotovo. Dáme to do auta.“

„Jo. Dejte to do auta, pane Miro. A můžeme jít na tu oslavu. Úkol všestranně splněn.“

„Pane Sedlák, já na tu oslavu nejdu. Du na takový asi zvláštní setkání. Na přednášku. Dali mi pozvánku na dnes na večer do auly Palackýho univerzity, na Cyrilometodějskou fakultu.“

„Zajímavé. A o čem to bude, pane?“

„Vo racionální stravě a správný výživě v dnešní moderní době.“

„Tak to asi budete mít při přednášce hlad. Nechcete si zase koupit do té auly syrečky?“

Pan Sedlák se na Mira mile usmál.

„Najím se těch řečí vo jídle. Pak se uvidí.“

„No tak to běžte. Máte pozvánku. Tak vám přeji dobrou chuť. Ta jejich racionální výživa bude určitě nutričně a kaloricky vydatná, když jde o univerzitu.“

Sedlák zamkl dodávku a mávl při odchodu na Mira.

„Mějte fajn večer, pane. A opatrujte se. Na té ´svaté´ fakultě.“

Sedl si v aule do zadní řady, tak, aby za ním už nikdo nebyl. Do rohu. Aby viděl na obě vchodové dveře i na lidi v místnosti. Většina příchozích byla oblečena v černých nebo modrých sáčkách. Někteří měli modré, jiní žluté kravaty, které se k černým sakům nehodily. Většina nesla podivné černé placaté aktovky nebo kufříčky. Přítomné ženy, mladé i starší, byly navlečeny do povětšinou šedavých nebo nevzhledných a nenápadných šatů a dlouhých sukní. Některé měly přes ramena a přes dámská tmavá sáčka a svetříky přehozené šedivé nebo černé plédy. Mnohé byly velmi vypasené až obézní a těžce se kolébaly aulou do určených řad a sedadel. Jiné vypadaly aspoň plnoštíhle. Hubená nebo štíhlá ani jedna.

My, sestry a bratři, my jsme ´Armáda svatá Ježíšova´ a máme právo sjednávat pořádek a zahájit už teď ´Poslední soud´ s jinověrci, ateisty a jinými heretiky. My jsme ´Pravá cesta´! Jedině my vstoupíme do ´Království´ a připojíme se k ´Vojsku Kristovu při Armageddonu´!