ANDREJ MIRO

ŽENY VE VÁŠNI 3

aneb roky bez perel

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Andrej Miro, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídka rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 129. a 101. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-27-2 (epub)

ISBN 978-80-88672-28-9 (mobi)

I. POTÍŽE S FONDEM FSH

Motto:

„Pánové! Pamatujte si jedno… Náhoda neexistuje… Všechno je dané a všechno se sebou souvisí. A své KARMĚ se nevyhnete...“

Poručík Ronald Ševčík, učitel. Policejní akademie ESA / European Security Academia/

Týnská literární kavárna byla opět narvaná k prasknutí. V židličkách i křesílkách seděli studenti, profesoři, doktorandi, asistenti, umělci, herci z FAMU i DAMU, umprumáci, budoucí právníci a nechyběli ani kavárenští povaleči, dělající od kafe s mlíkem oportunní politiku. U nejzazšího stolu, v temnějším koutku kavárny seděl černě oděný mladý muž a naproti němu výrazně půvabná žena v modrých dlouhých saténových šatech s decentním bíle zdobeným živůtkem. Pili fortifikované víno značky Sherry. Muž kouřil cigaretu Winston American Blend Tobacco. Žena občas potáhla z tenkého Vanilla doutníku. Po stole lezla unavená moucha. Jakýsi vysoký a nevzhledný chlápek sedící se třemi studentkami u vedlejšího stolu se podivně zachechtal. Svým výzorem i smíchem připomínal šíleného, právě uprchlého a nabitou svobodou zdivočelého pacienta Bohnické psychiatrické léčebny. Děvčata ho napjatě poslouchala a smála se a občas propadala až hurónskému výbuchu smíchu. Kolem stolků co chvíli proběhl číšník Pavel. Kdesi u baru majitel kavárny Petr Herrgott něčím rachotil.

„O čem bude řeč?“ zeptal se tiše Andrej. Agneška si usrkla z nápoje a zadívala se svýma krásnýma smaragdovýma očima na Mira a se zájmem poslouchala, co říká ten divně se chechtající muž svým studentkám. Kolem stolku proběhli do VIP salónku francouzsky velmi nahlas křičící studentky a studenti.

„Hele, holky. Povím vám vtip,“ ozval se šíleně vypadající muž. Jako váš učitel a režisér na FAMU vám občas můžu dát do těla. Chystám se napsat nejen o vás.“

„Děvčata se začala řehnit.“

Jedna z nich, štíhlá zrzka v rozřezaných džínách s falešnými záplatami a zelenkavým tričkem se zažehleným nápisem ´SUCK MY TITS´, pod kterým jí vyčuhovala velká kulatá prsa postrádající podprsenku, se se širokým úsměvem režiséra zeptala:

„Pane profesore! A co nám dáte do těla?“ Děvčata se řehnila a popíjela Jagermeister a kapučínka.

„Cokoliv, co se vám vejde do hlavy nebo mezi nohy. Začal jsem psát tlustou knihu. Nejen o vás. Bude se to jmenovat ´Malý chlapský erotikon´.“

„A proč ne velký?“ zeptala se černovlasá, nakrátko ostřihaná dívka v růžové košilce s volánky, která se velkým poprsím chlubit zrovna nemohla.

„Protože malý věci sou hezký.“ Chlápek se na černovlásku podíval se zjevným zalíbením a znovu se rozchechtal smíchem, který připomínal smích samotného pánaboha vyhánějícího Adama a Evu z ráje.

„A co se nám vejde mezi nohy, pane profesore?“ zeptala se rusovláska.

„Třeba. Mobil!“ Muž, kterému děvčata říkala ´profesore´, si právě s mobilem pohrával v ruce. Opět se až děsivě psychoticky rozhýkal ve vlnách divokého smíchu. Děvčata se pochechtávala také a zkoušela si dát mobil mezi nohy.

„Když vám holky někdo volá a máte puštěnou vibraci, může to být i hodně vzrušující, có?“ Další výron podivného smíchu se linul kavárenskou uličkou.

„Sandriku Varle, mohl bys´ se trochu utlumit? Rušíš svým hýkáním okolí.“

Petr Herrgott proběhl kolem smíchem burácejícího stolku a značně se mračil. Spěchal ven z kavárny na ulici převzít z bílé skříňové dodávky první čerstvé výtisky publikace ´Dějiny vagíny´ od Marylin Palom do knihkupectví v prvním patře. Varle se nepříjemně ušklíbl.

„Hele, děvčátka. Řeknu vám fór, jo?“

„Tak jo.“ Studentky zpozorněly. Agneška se podívala na Varlea. Pak na Andreje.

„Dobrý, co? Hustej ´kousek´.“ Potáhla z Vanilla doutníku. Miro si u číšníka Pavla objednal další Cherry.

„Hele, tak to vám takhle pluje velrybí samec Severním mořem a jeho samice si to hasí vedle něho. Tváří se ale strašně votráveně. Po chvíli společný plavby se na sex natěšený samec na spruzenou a laxní samici osopí: ´Tak hele, holčičko! Stovky ekologických vorganizací vo nás mluví a píšou, stovky vládních institucí do naší záchrany investují milióny dolarů a TEBE ZASE BOLÍ HLAVA!“

Další výbuch jeho nekontrolovaného hýkání projel kavárnou. Děvčata se tentokrát téměř nezasmála. K jejich stolu přistoupil mladík s vlasy až na ramena a ve vytahaném tričku se znakem ´Hippies and Green Peace´.

„Váženej pane. To vaše velrybí hýkání mě dohání k šílenství. Sedím tady vedle u stolečku s aktivisty hnutí Duha a nemohu to už jen tak poslouchat. Nejen, že do televize děláte podprůměrný věci jako tu blbost ´Adam a Eva´, ale ještě si tady utahujete ze zvířat ohrožených vyhubením. Kdybych mohl, tak vám harpunu na velryby, co mám doma zavěšenou na zdi jako výstražný vražedný varování, zastrčím do tý vaší rozhýkaný držky. Nebo rovnou do prdele.“

Mladík pohodil kadeřemi a odešel si sednout k vedlejšímu stolu k chlapcům, kteří vypadali jako by mu z oka vypadli. Varle se zase hýkavě rozesmál.

„No vidíte, děvčata. To mě nenapadlo. Do ´Erotikonu´ zapracuji, že mezi nohy se dá strčit třeba i harpuna, nejen mobil. To by mohlo bejt i reklamní podporou vohroženejch velryb. Takovej obraz lovce velryb s harpunou v prdeli.“

Všichni se znovu divoce rozesmáli.

„Tak pudem na FAMU. Musíme si ještě odpřednášet něco vo tom mým scénáristickým působení v divadle.

Varle zavolal na číšníka. V celé kavárně se ozývala neartikulovaná tříšť z mnoha artikulovaných rozhovorů. Vyčerpaná moucha spadla ze stolečku na zem a obrácena na zádech bezmocně třepala křídly, točila se do kolečka a bzučela. Andrej ji nekompromisně zašlápl.

Agneška se usmívala. „Dobrý blázinec, co? Chtěla bych být v příštím životě lovcem ukecaných scénáristů a režisérů. Ale k naší věci. Dík za tu podrobnou zprávu o tom tunelu. Předala jsem ji na ústředí. Ten tunel je tam dobře rozkrytý. Dalo se to tušit. Klasický řetězec nelegálního penězovodu. Nakladatel bude fakturovat knihy. Říkejme mu ´N´. Fakturuje tisíce a tisíce neprodejných výtisků. Samozřejmě alespoň za cenu distribuční. Fiktivní distributor, který ve skutečnosti právně existuje, ale nemá kamenný obchod a neprodává přímo v něm, fakturu na miliony nezaplatí. Všechno přijímá do takzvané komise. To znamená, že zaplatí, až všechno prodá. Tahle ´dravá ryba´ má většinou firmu tady a také příslušné konto. A také jedno konto v zahraničí. Řekněme, že tady má firmu zapsanou u úřadů a soudů na firemní jméno ´Fucking Servis for Booksellers´. Tenhle FSB je napojen na offshore firmu. Nazveme si ji ´Big Boss´. Sídlí někde blízko Uralu nebo třeba v Turkmenistánu. Ten Big Boss má konto právě buď v daňových rájích nebo někde v zahraničí, ve východní Evropě nebo v Asii. A potřebuje vyprat prachy z nelegální činnosti.“

„Ty ses nějak rozjela. Je mi to jasný. Prostě podvod. Zlodějina. Zlo - dějina? Další zlo v lidských dějinách?“

„Milý Ondřeji Zachariáši Miro Walkere. Zdá se, že ti to topičství jen prospívá. Začínáš brát věci příjemně zjednodušeně. Lopata, uhlí, dvířka, kotel. Lopata, uhlí, dvířka, kotel. A pořád dokola. Máš skvělý uvažování. Takový... no nechci říci primitivní, to ne. Ale jednodušší. A nechápeš nic.“ Agneška se napila Cherry.

„Aha. Promiň. Nepochopil sem hned tvý super nudný, ale přesto nesmírně inteligentní povídání vo mafii ve sféře nakladatelů a knihkupců. Hele, já vím, že jsi skvělá v přednesu. Jen bych rád stručně. Nemáme moc času. Navíc ten řehot od toho pošahance Varlea se nedá moc poslouchat. Kazí ti přednes.“

„No ale poslouchej. Nejdřív dojde k redistribuci velkých částek na menší a malé. BC započne fázi namáčení, pak přijde namydlení. Namydlený prachy mohou přicházet na různá konta. Pak přijde třetí fáze první praní. Nakladatel dostane na konto zaplacenou fakturu za dlouho předtím dodané knihy. Falešní prodejci knih a všeho možného dostávají odměnu. Pak se konečně pere a pere za velký prachy. No a pak už se vypere...“

„Agneško, prosím tě. Já prát umím. Ariel, zavřeš poklop u pračky. Dáš program na ´eko´ praní a...“

„Drž hubu.“

„Ať drží hubu ten Varle vod vedle. Neslyším tě.“

„Tak se poser. Dopovím ti to. Nakonec zjistíš, že je to třeba jedna a tatáž firma, která má bílého koně. Sedláčka. A teď poslední fáze. Nepodařené nakladatelské projekty se zhodnotí. Nakladatel dostane podíl z praní ve formě proplacené sumy na faktuře a odměnu bokem. Big Bossovi se nevracejí všechny vyprané prachy, protože každé praní něco stojí. I to skutečné, s opravdovým prádlem. Knihy se nenápadně zlikvidují. Odvezou se třeba za hranice na smeťák. Neprodejné knihy ve velkém tady v tom případě slouží jako pračka špinavých peněz. A všichni jsou spokojení. Nakladatel, distributor i ´zákazník´.“

„Proč to vysvětluješ tak složitě? Prostě knihy se prodají, zaměstnanci nebo studenti se něco naučej nebo se zrekreujou. Ale všechno jen na papíře.“

„Ano. Někdo setsakra vydělává. A hodně špinavým způsobem.“

„Víš, co? Máš to nějaký překombinovaný.“

Agneška si objednala ještě jedno Sherry. Miro si objednal irskou kávu.

„Teď. Podezřelé granty. Mizej z nich pěkný prašule do něčích privátních kapes. Chystá se výměna ředitelů. Do křesla generálního si sedne člověk, kterýho naši z ústředí sledují už dlouho. Toho sleduj dost pozorně. A buď opatrnej. Dívej se na to z tý tvý nenápadný infokukaně. Potřebujeme vědět, jak to dělají. Vykazují vše legálně.“

Agneška dopila. Zavolala číšníka.

„Platím, prosím.“

„Potřebuješ ještě něco?“

„Ne. Co Andrea?“

„To je služební votázka, Agneško?“

„Hádej.“

„Tak to je mimo mý kompetence. Na to nevodpovídám.“ Andrej se zatvářil bolestivě.

„Dobrá tedy. Jen abys´ věděl. Andreu musíme dřív nebo později uklidit. Pokud možno i s jejíma klukama. Ví toho moc.“

„Kam?“

„To nech na mně.“

„Ahoj Miro! Jsem rád, že tě zas vidím tady, v kavárně.“ Petr Herrgott stál nad Agneškou a Mirem, zatímco číšník Pavel zkasíroval peníze za sherry a pivo.

„Koukám, asi jdu pozdě. Už platíte? Krásná slečna Bernštejnová je tu s ´panem´ topičem a nosičem knih. Zajímavé. Myslel jsem, že se zajímáte hlavně o rétoriku. Pokud vím, i tento pán má jisté schopnosti výřečnosti, ale dost si vymýšlí. Hlavně když se snaží ty knihy, co nosí po veletrzích v bednách, také prodat.“

„Já toho takzvaného nosiče knih a uhlíře moc neznám. Sedla jsem si k němu náhodou. Máte tady všude plno a on byl tak sám...“ Agneška na Mira komicky mrkla.

„Ach tak. Tak teď to chápu. Asi jste se rozhodla, zachránit jednoho osamělého a od uhlí a smogu umouněného mladíka. Ostatně. Paní Stradotová z La Strada mě naznačila, že jste jedna z těch, které pomáhají běžencům a násilím zavlečeným novodobým otrokům, jak z toho ven. Pan Miro je tak trochu otrokem… že? Zavlečeným. Do Národní knihovny. Víte, možná že tento migrující kavárenský povaleč mi pomůže pořádně rozjet nakladatelství. Zrovna mému společníkovi z firmy, panu Štičkovi, dovezli špičkovou věc z tiskáren. Sem, do našeho knihkupectví. Koukněte.“

Petr Herrgott položil před Mira a jeho společnici krásně vázané knihy. Dějiny ňadra a Dějiny vagíny. Na přebalu té první se skvěla odhalená prsa nějaké evropské panovnice a kolem toho legračního portrétu byly rozházené malé černobílé fotografie do půl těla vysvlečených žen. Na přebalu druhé knihy byl jen znak. Velký znak. Namalovaný jakoby černým tlustým fixem na červenobíle kostkovanou kachlíčkovou zeď koupelny. Kosočtverec. A jinak nic.

„Věnuji vám ty knihy. Z přátelství a také kvůli vašim nádherným zeleným očím, slečno Bernštejnová.

„Ano? Tak děkujeme. Vemu si tu s kosočtvercem. Ale omlouváme se. Už musíme jít. Tak na shledanou, pane Herrgotte.“

„Budu se těšit, slečno Bernštejnová. Choďte častěji. Taková skvělá žena, jako jste vy, se každý den nevidí. Slibuji vám, že až mně, rozumíte, MNĚ přivezou mou první větší publikaci, věnuji vám ji. Aby ty zelené oči mohly číst něco úžasného.

„A jak se bude jmenovat?“

„Paramount a JÁ.“

„A kdo je autorem?“

„Já sám.“

„Hergot. Pane Herrgotte. Zní to tak americky. Paramount. Tak to si nechám líbit. Navíc od tak sympatického mladého muže, a k tomu od samotného autora. Tak teď už ale opravdu sbohem.“

„Bude to i s věnováním a autorovým podpisem. Mám krásný podpis. Uvidíte. A ty, Miro? Nezdržíš se? Probrali bychom koncepci distribuce a prodeje toho prsu a vagíny. V patře. U mě. V knihkupectví.“

„Ne. Až jindy, Petře. Musím se slečnou Bernštejnovou ještě něco o samotě prodiskutovat ohledně jejího přednesového angažmá v Národní knihovně.“

„Tak o samotě? Hmm. Škoda. Tak zas někdy.“ Herrgott se zadíval na její štíhlou, souměrnou postavu a všiml si, že na levém boku u širokého rudého dámského pásku se rýsoval podivný, hranatě vypadající předmět. ´Asi skrytá kabelka´, pomyslel si. Stylové, upnuté módní šaty šité z modrého saténu se zavlnily ve vstupních dveřích kavárny a Agneška vyšla hned za Andrejem ven do Týnské ulice.“

Krkavec seděl v kukani. Cpal se utopenci s cibulí. Miro zabrzdil ve dveřích. Nesnášel utopence a jejich čpavý kyselý zápach. Ve výměníku šustila čerpadly hnaná teplá voda v systému TÚV a ÚV.

„Co čumíš, debžo?“ Sereš na práci? Nebos´ přišel makat? Deš pozdě. Flákáš se. To je ta dnešní pracovní morálka.“

Krkavec si nacpal dalšího buřta s cibulí mezi zkažené zuby a zapil ho zteplalou desítkou Braníka.

„To sou chcanky. Bych blil. Dáš lahváč, mladej?“

„Ne.“

„Seš kretén, vole. Tady se chlastat musí. Jináč tady zdechneš na plíce. Je tu prach a vedro. Na. Vem si jedno!“

Hrábl do basy, ležící vedle židle, na které seděl s vulgárně roztaženýma nohama nataženýma na stolní desce.

„Ne. Nechci.“

„Mě z tebe praskne čůrák, ty kujebáku. Jak chceš dneska máknout, dyž nebudeš pod parou! Nebo si zdech na ruce? Spíš na mozek, co? Ses v noci do ňáký kundy vycák, co? Seš vymrdlej a tím pádem nedomrlej. Dej si ty pivní chcanky nebo lekneš vedrem. Mám novou děvku! Koukej. Támhle.“

Ukázal na protější stěnu. Na velký plakát nahé zrzky s policejní placatou čepicí na hlavě. Kolem pasu jí visel volně sepnutý policejní opasek s nápisem ´Pomáhat a chránit´. Mezi rozkročenými stehny si u vyholeného klína držela pravou štíhlou rukou dlouhý černý obušek. Dole pod plakátem se skvěl slogan tištěný modrým písmem na bílém pozadí:

´I tvrdej chlap po mým zásahu změkne´.

„To čumíš, co? Vejráš, co? Včera sem do ní šel! A měla fákt pravdu. Vyměk sem během jedný minuty.“

Krkavec si hlasitě krknul a prdnul, spustil oteklé nohy ze stolní desky na zem, naklonil se k base a vytáhl si další lahváč.

„Pane Krkavec, můžete mi prozradit, kde vám ty plakáty tisknou?“

„Svlíkni si ty černý kaťata, vyndej ho z těch svejch podělanejch spoďárů a vojeb ji. Přede mnou se stydět nemusíš. Sem na to zvyklej. Sem i na pěkný kluky. Aspoň uvidim, esli stojíš za to, abych ti ho narval do prdele. Pak mi ho vyhulíš. Se mi dneska dost líbíš.“

Krkavec vstal. Lokl si z flašky a klátivým krokem došel k Mirovi. Dopitou láhev od piva odhodil na podlahu. Zacinkala prázdnotou, jak narazila na podlahu hrdlem a odkutálela se pod ponk. Oběma rukama chytil Mira v pase za kalhoty a snažil se mu je servat z boků. Andrej vymrštil koleno a zasáhl Krkavce do rozkroku. Topič zařval bolestí a klesl na podlahu kukaně. Svíjel se v křečích a rukama od oleje a piva si svíral rozkrok.

Překročil ho. Z ponku sebral stranový klíč číslo 17. Znovu Krkavce překročil a vyšel z kukaně do kotelny.

„Hajzle, ty hajzle! Já tady zdechnu na koule! Ty krávo, to bolí, to bolí.“

Miro utáhl kapající armaturu u vstupního potrubí do výměníku a vrátil se do kukaně. Krkavec už seděl na židli a tvářil se, že umírá. Hlava mu visela do klína a ruce z něho ještě nevytáhl. Andrej přešel k panelu a zapnul další čerpadlo na dohřev vody. Postavil se nad Krkavce.

„Tak se tady mějte, pane Krkavec. A pozor na koule.“

„Ppřišla nějaká nová kknížka. V nákladu 10 000 kusů. Z výroby. Z Kralup nad Vltavou. Teda. Ona to není knížka. Je tam sice brožurka, ale jinak je to ccédéčko. Tak to, prosim tě, s Olinou naskladni.“

Hustinová stála ve své pracovně a podávala Mirovi jedno z ´Cd´, zabalené do vysokého obdélníkového pouzdrového obalu.

Nikdo by neočekával, že uvnitř je kulaté cédéčko. Ale Miranda to od Modrany věděla. Bylo přesně devět hodin. A Andrej zahájil svůj druhý čtvrt úvazek ve skladu publikací vydavatelství NK ČR. Odešel od Hustinové z kanceláře do sklepení renesančního domu v Liliové ulici. Ve skladu seděla Olina a hulila. Pila už třetího turka.

„Dobře, že deš. Tak hele, mladej. Já to sama skládat nebudu. Knihovníci si vymejšlej píčoviny, daj to natisknout nebo vylisovat a starej se. Hovno. Kvůli těm doktůrkům se tady přece neudřu. Že jsem nezůstala v tom zámečnictví v Holešovicích. Tady pomalu chcípnu jako ta krysa mezi těma knihovnickejma vodpadkama. Ty seš mladej, vole, nadějnej, tak makej.“ Típla cigaretu značky Start, dopila kafe a šla se natáhnout na starou pohovku do rohu skladu.

„Jó, machírku! Deset tisíc cédéček je na dvoře. Tak mákni, ať to do dvanácti máš. Pak ti možná udělám kafe, esli tady nezachrápu.“

Miro stál ve futru dveří od skladu a nic neříkal. Pak se pomalu otočil a šel na dvůr. V papundeklových bednách uviděl naskládané elektronické publikace. Byl jich plný dvorek. Prohlédl si pozorně název toho Cédéčka. ´Česká bibliografie XX. století. CD a tištěný manuál´. Sedl si na blízkou kamennou zídku sousedícího bývalého kostela svaté Anny a zamyslel se: ´Hm. Cena jednoho kusu: 1000 Kč. No to je za tuhle cenu neprodejný...´

„No dobrá. Agneška ví víc. Moje současná ´fŕst klás prajrity´. Výše nákladu je jasná. Budou to lisovat v dalších deseti tisících výtiscích. Podle informací z ústředí tam chybí knihy vydané v prosinci 1999. Tedy jejich bibliografický záznam. Čili. Neúplné. Úplná bibliografie bude dodána. Znovu. Ve stejné výši. V roce 2001. A stejně draze. Proč si nevydělat na jeden grant dvakrát?

Seskočil ze zdi. Začal nakládat bedny do vozíku a vozil je a ukládal do určených polic. Přímo nad skladnici Olinu, která už na starém zaprášeném kanapi, pod jedinými volnými policemi usnula spokojeným poledním spánkem unavené věstonické Venuše. Mírně chrápala a její rozteklá tvář se rozlila po stranách polštářku pamatujícího nejspíš už prvního majitele tohoto renesančního domu. Bylo pravé poledne.

II. MONGOLOVÉ V KLEMENTINU

„Ahoj Mirošku. Máte k půjčení ´Ľ amore molesto´ od Eleny Ferrante? Je to skvělá současná italská autorka.“

„Dyť víš. Musíš do Haly služeb. Knihovníci ti to najdou. Jsem jenom ´základní informace´.“

„Základní seš. Aspoň pro mě už teď i zásadní. Máš čas?“

„Ne.“

„Chtěla bych, abys dneska měl. Chci být aspoň chvilku s tebou. Je mi totiž smutno. Já vím. Zradila jsem tě. A asi i zranila. Ten blbej pohled. Takhle se lidi, co se maj rádi, vůbec nerozcházej. Ale já tě mám furt ráda. Labyrint byl můj úlet ze zoufalství.“

„Hm. My jsme se nerozešli. Protože jsme se ani nesešli. Jen jsme se potkali. Budu možná volnej až večer. Po vosmý. Mohli bysme zajít do Týnský kavárny.“

„Tak, jo, má milovaná ´základní informace´. Něco ti povím. O Labyrintu.“

„To už tady bylo, ne? Co třeba vo italským moři. Nebo vo Sixtinský kapli? Michelangelo a ´Poslední soud´ a tak podobně.“

„Dobře. Uvidíme, o čem to bude. Třeba to o posledním soudu bude... Ale těším se. Dáš mi pusu přes okýnko?“

„Jano, prosím. Teď ne. Tak ´ciao, ragazza!“

„Cosí arrivederci!“ Jana Roma odplula do výpůjční haly.

„Dobrý den. Nenašla se, prosím vás, tady v bufetu, myslim včera, červená peněženka?“ Pronesla přes informační okénko starší paní v růžových mini šatečkách.

„Nevím, paní. Zeptejte se tam. Mají už votevřeno.“

„Děkuji vám, pane. A pane?“

„Ano?“

„Je pravda, že se tady krade?“

„Nevím.“

„Prosím vás! Co vlastně víte? Dyť nic nevíte. A to jste... Počkejte!?“ Žena se zadívala na visící tabulku na čele kukaně.

„No prosím! ´Základní informace´. Máte to nad hlavou. Styďte se! Nic nevíte, sedíte tady jako pecka, a přitom se tady krade ostošest. A kde se krade, pane, tam se i vraždí. Znáte to pořekadlo? Neznáte? Tak já vám to teda řeknu: Kdo lže, ten krade. A kdo krade, ten taky morduje. A vy lžete! Takže určitě taky kradete. A taky se tady v zákoutích týhle temný budovy šoustá. Viděla jsem to. Někdy i ve studovnách! A vy! Vy to všechno tolerujete! Je vám to jedno! Vy to nevíte? Prostě proto, že lžete. Jste ignorant. Sobí hnusec! Co to řikám? To je z tý nervozity. Jste hnusný sobec a podlý zrádce, a vrah!“

Rozzuřená dámička si vytáhla mini šatečky nad pas. Spodní kalhotky neměla. Otočila se zády k okénku, vystrčila tlustý, striemi pokrytý zadek na Mira a vykřikla:

„Tak mi můžete políbit!“ Stáhla si mini šatečky na stehna a vystřelila od informací do kantýny.

„Neuvěřitelné! Pána bych tu nečekal. Teď děláte informátora v téhle podivuhodné a komplikované instituci a bývalé jezuitské koleji?“

Jáchym Smetana se na Mira ušklíbl.

„Máte přání, milý pane Labyrinte?“

„Mám. Mohl byste mi v tomhle barokním labyrintu ukázat správnou cestu k časopisům. Myslím k periodikům?“

„Je mi líto. Ale nemohu odsud nic ukazovat. Sedím a podávám základní informace o provozu studoven Národní knihovny.“

„Jó. Tak to jo. No tak seďte. Ale informaci byste mi dát mohl. V Brodě na veletrhu jsem vám věnoval plný talíř mých dobrot. Na tom veletržním rautu u starosty. Pamatujete? Tak byste mohl teď udělat něco vy pro mě. Ten váš barokní labyrint tak trochu znám. Ale kde jsou periodika, to nevím. Jak se jmenuje to oddělení, kde je k periodikům přístup? Víte tady, v základní informaci, co je to třeba … co je to Soupis účastníků ISBN a ISSN a ODF PV?“

„A vy víte, co je to SNDK?“

„Vím. A vy doufám víte, co je to SČKN?“

„Víte, co znamená zkratka ORST?“

„To je nějaká vaše připitomělá hra na zkratky?“ Jáchym Smetana se začal mračit.

„Začal jste si s tou hrou vy sám. Ta hra se jmenuje Labyrint zkratek. Je úplně nová. Ale určitě se ujme. Zatím ji hrají jen vodborníci na zkratky. Machři na tuhle hru jsou knihovníci. Ty dávaj spoustu zkratek. Za deset minut jich v jedný rozvinutý větě řeknou i sto dvacet. Zajdete si do SP na PV a pak na NTK, MZ a MPSV. Když to všechno voběhnete, dáte se do HS, votevřete si JIB a jebne vás z toho.

„Nemám tolik času hrát tuhle vaši debilní adrenalinovou soutěž na podělaný zkratky. Řekněte mi, kde je tady v týhle pošahaný bývalý jezuitský budově odd. nazývané ´International Standard of Book Numbering´ a odd. ´International Standard Serial Numbering´? Potřebuju tam zaevidovat časopis pro děti. Žaketu.“

Smetana měl ve tváři pocit totálního vítěze. Sladká vendeta! Útok pomocí nesmyslných zkratek. „Tohle ten ňouma za okýnkem nedá, a navíc v angličtině“. Smetana měl pocit vrcholového vítěze v disciplíně hromadění zkratek.

„Third floor. Left baroque corridor. Room number: Two hundreds twenty four. Use the lift. It´s situated at the back part of that baroque ground ´fucking´ corridor (BGFC). Nearby the water closet. You can use your Rocket engine to get it.“

Miro se snažil na Smetanu mluvit jako informátor řízený počítačem. Použil strojový monotónní hlas bez jakéhokoliv zabarvení.

„No né? Pán umí i trochu anglicky? Tak dík. Poroučím se.“

„Yúr velkam, srŕ Labyrint.“

„Policie ČR! Dobrý den.“

„Dobrý.“

„Pane! Neviděl jste tady ženskou ve věku cca padesát až pětapadesát?“

„Takových tady prošlo.“

„V růžových minišatech...“

„Tak taková tu byla jenom jedna.“

„Šla dovnitř?“

„Ne. Nešla do knihovny, ale tudy, naproti informacím, támhletěma dveřma, do kantýny.“

„Je tam ještě?“

„To nevím. Nekontroluju, kdo z kantýny vyjde nebo tam zajde. Jsem jen ´Základní informace´. Ale zašla dovnitř ... asi tak před půl hodinou. Asi se jí ztratila peněženka. Prý v bufetu. U nás.“

„Ne, pane. Ztratila se ona. Ne peněženka. Utekla z psychiatrického oddělení. Z Bohnic. Hledáme ji už týden. Máme podezření, že spáchala trestný čin. Znásilnění mladistvého. Jdeme tam. Do tý kantýny.“

Policajti kvapem vběhli do dveří místního zaplivaného občerstvovadla.

„Tak si představ. Přijela k nám do Barokní knihovny skupina Eskymáků nebo možná Mongolů! Přesně se to nedalo určit. Provázel je ten náš malý průvodce. Míla. Ten zakrslej prcek ve velkým vytahaným saku. Vypadá na něm jako vojenskej mundůr. Přestože je léto, tak ti Eskymáci nebo Mongolové, nebo co to bylo, přišli v kožichách z tulení a sobolí kůže. Bylo jich 15. A ten prcek průvodce jim při výkladu rozdával ředkvičky z tý upatlaný kapsy svýho saka. Ale jen, když vodpověděli dobře. Prcek umí anglicky. Sice hodně špatně, ale umí. Voni uměli anglicky taky špatně, takže si rozuměli výborně. Pořád se usmívali, jako že všechno chápou a von je za to krmil těma červenejma hořkejma kuličkama. Asi to doma v tundře nemaj. Takovou zeleninu. Polykali je jako nějakou gurmánskou vzácnost a řehnili se tomu. Hlavně ty jejich Mongolky se širokejma tvářema a úzkejma šikmejma vočima.“

„Jak víš, že to byli Eskymáci nebo Mongolové?“

Jana Roma seděla s Mirem na ochozu Astronomické věže Klementina a dívala se zasněně a očarovaně na večerní stověžatou Prahu.

„To je nádhera!“

Andrej mlčel. Raději ji v tom romantickém rozjímání nerušil. Díval se na ni a její zlaté vlasy. Svou barvou mohly klidně soutěžit s barvou střechy Národního divadla. Praha ho v tuhle chvíli opravdu nezajímala. Sledoval ty její plavé vlasy, které česal mírný letní vánek. Opravdu zářily jako ty zlaté pražské střechy velkých muzeí a divadel. Zapadající slunce jí osvěcovalo pravidelné rysy jemně opálené, křehké tváře. Dívčí půvab v nejpůvabnějším místě nejkrásnějšího města střední Evropy. To není každý den k vidění. Miro otevřel láhev šampaňského, kterou si sebou na ochoz přinesli. Promluvil do příjemného ticha nesoucího se nad městem.

„To tady ti Mongolové taky měli. Dali napít i tomu prckovi, co je krmil ředkvičkami.“

Jana se napila a položila láhev na dlažbu ochozu. Přešla pomalu k Mirovi a sedla si mu do klína. Opájel se vůní jejích hebkých nazlátlých vlasů. Políbil ji na šíji. Zachvěla se a pomalu se k němu otočila. Dlouze ho políbila. V tom okamžiku natáhla pravou nohu a nechtěně kopla do otevřené láhve šampaňského. Láhev se odkutálela k okraji ochozu a z hrdla bublavě vytékalo šumivé víno dolů z věže na nádvoří. Vyskočila a nahnula se pro ni přes zábradlí ochozu. V poslední chvíli, ještě před pádem do hlubin nádvoří, ji zachytil v pase. Baňatá flaška sletěla na prázdné nádvoří a s třískotem a ozvěnou se rozbila o dlažbu. Střepy se rozprskly po celém nádvoří.

„Co blbneš! Zabiješ se kvůli šampaňskému?“

„Zabiju se kvůli tobě, Mirošku. Jestli se okamžitě nepomilujem.“

Posadil ji zpátky na sluncem rozehřátou dlažbu a opřel ji o kulatou stěnu věže. Klekl si k ní. Díval se jí do očí. Viděl ten rozvášněný nebeský blankyt. Pomněnky v trávě. Modré břehy italského moře ve Vieste. V těch očích zahlédl nádherný, čistě azurový svět. Pod tmavými dlouhými řasami uviděl do skalnatého pobřeží se vzpínající mořský příboj plný vášně a touhy proměnit ho v jemný sypký písek.

„Ten malej průvodce jim říkal, že tady v Praze máme hodně ´Golden Roofs´, a ukazoval jim především střechy Národního divadla a Národního muzea.“

„Víš, Andrejku... Poslouchej. Já budu asi učit tady nedaleko. Dyť víš. Italskou literaturu. Na fakultě. Dej mi ještě pusinku.“

„Ne. Už ne. Točila by se ti při sestupu dolů hlava. Nechci, abys ´ se mi roztříštila jako ta láhev šampaňskýho před chvílí. Mně se z tebe už taky motá hlava. Poď. Musíme jít. Zamknu to. Slunce už zapadlo za věže. Zajdeme do literární kavárny.“

„Já nechci do žádný kavárny! Chci tady zůstat celou noc. Prosím, prosím. S tebou. Prosím.“

„Tak jo. Možná se dneska eště vrátíme. Myslím sem. Uvidíš. Poď. Vrátíme se. Ale až později. Mám tady ještě něco vyřídit...“

„Mluvíš v záhadách. V hádankách. To mě na tobě vzrušuje. Jsi pro mě tak velká záhada, že už radši neodporuju. Dobře. Tak jdem. Ale slib mi, že se sem dneska vrátíme. Jo?“

„Jo. Ale teď mám důležitou schůzku se šéfem kavárny. Pak asi budu mít něco i tady. Potřebuju najít nějaký dokumenty. A nevím, kde tady v tom labyrintu chodeb a místností jsou. Ale najdeme je. Spolu. Jo? Slibuju. Mám totiž klíče vod všech komnat. Snad i vod tý důležitý. Třináctý. I vod těch tajnejch. Sou zde neuvěřitelný poklady.“

„A ty jsi jejich strážce? To je tak dobrodružný... Mirošku! Já se strašně těším, že najdeme poklady. Třeba i jinde. Nejen tady. Jsem zamilovaná, víš?“

„Aha. Tak buď vopatrná. Nejsem ten, za koho mě považuješ, nebo si myslíš, že možná sem. Nejsem ani strážce pokladů. Jsem jen chodec. Hlídám hranice... Hranice přijatelnosti.“

„Tomu nerozumím. Ale to je jedno. Pro mě jsi i strážce. Někdy mám pocit, že mluvíš z cesty. Vůbec to nechápu. Ale je to krásný.“

„Sem ´na cestě´. A ano. Mluvím z cesty. Ta moje cesta není jednoduchá. Nehledám cíl a nemám úkol ho najít. Jsem prostě stále v pohybu. Jak říkáš... Mluvím z cesty. Občas. Ne každý mi rozumí. A ani mi dokonce rozumět nesmí. Hlídám a střežím hranice ´únosnosti´.“

„Tak to jo. To je asi velký a trvalý úkol. Tak je teda hlídej. Mě to moc nic neříká. Ale prosím. Hlídej i mě. Chtěla bych být na té tvé cestě s tebou.“

„To nevím. Jsi na to moc křehká a zranitelná.“

„Ty mě neznáš. Jsem silná a odvážná. Tak pojď rychle do té kavárny. Ať se sem můžeme vrátit. Za tajemstvími. Hmm. Sem. Zpátky. Do tohohle magického Klementina.“

III. VŠICHNI CHLAPI NEJSOU STEJNÍ

V kavárně za Týnským chrámem bylo kolem deváté večer velmi příjemně. Na dvorečku renesančního domu seděla u stolku z kovového pletiva Andrea. Pila ´bavoráka´. Místní šejkr ho ale nazýval ´Ďáblovou žlučí´. Nápoj měl stejný název i v nápojovém lístku. Andrea byla celá v černém. Černá lesklá minisukně, černé punčochy zdobené černými růžemi a mikinka připomínající barvu temné noci. Vytvářela na příchozí svým pohřebním, ale přitom velmi erotickým oblečením dojem, že se z ní před nedávnem stala odvážná mladá vdova.

Byla netrpělivá. Objednala si další ´Ďáblovu žluč´. Čekala. Dívala se kolem. Přehazovala nohu přes nohu. U dalších stolků posedávali mladí lidé. Dva, asi dvacetiletí chlapci, si k ní chtěli přisednout. Líbila se jim. Už před tím, než přišli k jejímu stolku, si jí všimli. Chvíli postávali a něco si šeptali. Bylo na nich patrné, že přišli ´lovit´. A ona se jim asi zdála v tom smutečním, a přitom velmi přitažlivém oblečení hodně půvabná. Otázali se, zda by si mohli přisednout. Dostali ale jasnou odpověď. Sedli si raději ke třem dívkám naproti.

Studentky. Asi... Štěbetaly něco o bakalářských zkouškách a studijním materiálu. Andrea se napila z bavoráku a zaposlouchala se. Mládenci se rozesmáli. Dívky určitě znali, protože je oslovovali křestními jmény a tykali jim. Ale i když se dobře bavili, a možná i na Andrein účet, neustále po ní zvědavě pokukovali.

„To tam nepiš, že Žižka byl lapka. Není to pravda. Rožmberkové jeho tátu zruinovali. A Jan, jako teda jeho syn,“ promlouvala vědoucně ke štíhlé brunetce opálená blondýnka, „musel s ostatními syny jihočeských zemanů loupit v lesích, aby se uživili.“

Andrea si hladových a zvídavých pohledů těch přidrzlých mladíků raději nevšímala. Otočila se ke druhému stolku. Číšník jí přinesl dalšího ´bavoráka´.

„Pane Pavle, nedávejte tam tolik toniku, prosím. Přidejte spíš na fernetu. Děkuji.“

„Dobře, mladá paní. Něco s tím uděláme. Dáme tam víc ferneta. Dva velký panáky. Co říkáte? A třetinku toniku. My muži máme také své dny. Rozumíme tomu. Chápu to. Z pohřbu, paní Andreo, z pohřbu?“

„Ano. To bude ono. Namixujte to, jak jste řikal, Pavle. Díky. Jo jo. Máte pravdu. Du z pohřbu.“

Zase si přehodila nohu přes nohu. Podívala se roztržitě na náramkové hodinky, co se jí blýskaly ve světlech kavárny na její levé štíhlé ruce.

„Sakra. Kde je? Slíbil mi, že přijde. Tak proč mi slibuje do founu něco, co pak neplní.“ Začala být nervózní a taky mírně vzteklá. Ti kluci ji navíc furt vočumovali.

U druhého stolku seděl Petr Herrgott s hezkou drobnou tmavovláskou. Andrea věděla, kdo je ta půvabná křehotinka. Asistentka ředitelky pražského knižního veletrhu ´Svět knihy´ Petra Halinová. Ředitelka největšího knižního veletrhu v Čechách si ji před dvěma lety vybrala jako svou první asistentku přímo na knihkupecké škole. Andrea věděla, že je šikovná. Měla ji v knihkupectví na praxi. Taková poctivá, milá a hezká. A mladičká. Strašně křehká. Ale takových dívek, které měli marketingové, obchodní nebo knihovnické a informační vzdělání, bylo více. Ředitelka Malinová si ji vybrala pro podobnost jejich jmen. A taky pro její ovčí povahu. Vsadila na obětavost, poctivost, vstřícnost a půvabný způsob jemné a vybrané komunikace. Herrgott ji držel za ruce a hustil do ní nějaká urputná moudra. Andrea věděla, že je do ní až po uši zamilovaný. A ona do něj. Záviděla jim. Svého odporného bývaláka nenáviděla, a milenec ze ´Staré Hranice´ se jí omrzel, a ten, na kterého tady čeká, je pro ni těžká záhada. Toho jediného chce. Přitahuje ji vším. Svým nespoutatelným chováním, nepředvídatelným jednáním, hranou jednoduchostí hraničící s primitivismem. A taky tím, že si držel a zřejmě stále drží od žen odstup. A bohužel i od ní samotné. A to ji přitahovalo a zároveň vztekalo ještě víc. Byl pro ni nevypočitatelným vzorcem. Enigmou. Záhadou mužského vesmíru. Svobodným tvorem v dobrodružném světě. Možná se jí to jen zdálo, že je v něm něco napínavého, tajemného a vášnivě erotického. Znovu se napila a víc se zadumala nad svým momentálním dojmem...

Možná má jen dobré mimikry a je vlastně stejný, jako ti ostatní muži. Jenže... Jak to, že neslintá blahem a nejde po ní tím ´chlapsky´ špatně skrývaným chtíčem, jako to dělají všichni ti sexuálně šovinističtí kanci kolem, když ji vidí. Proč jí neříká krásná slůvka, proč se před ní nepředvádí, nešaškuje, nevytahuje své životní trumfy a necpe jí do uší svou dokonalost a machrovství ve znalosti světa? Proč třeba nemluví o své ´jedinečné´ firmě, o tom, jak šikovný a zručný je ve svém řemesle, kolik má kont, automobilů, majetku, kolik napsal jako spisovatel úspěšných knih, nebo na kolik hudebních nástrojů hraje najednou a tak dále a tak dále? Jednoho takovýho hnusnýho šovinistu a sebepředváděče měla ještě nedávno doma. Nesnášela tyhle typy a ráda je nechala slintat, naříkat a ponižovat se.

Tihle sebestřední ´sebeláskové´ rádi také žvaní třeba i o tom, kolik nádherných žen už potěšili svým pochopitelně až neuvěřitelným sexuálním výkonem? Proč ON není, jako ti ostatní kohouti, co po ní prahnou a zesměšňují se před ní? Kdo ON je?

Vždyť dokáže být eroticky něžný i drsný. Umí se milovat. Vášnivě. Něžně. Rafinovaně. S ní. A zřejmě nejen s ní. Možná i s jinými ženami. Ale nic o něm vlastně neví...

Ale... Ale on si ji bere prostě jen tak. Nečekaně. Jako by se nechumelilo. Hmmm. Vlastně mu třeba o to vůbec nejde. O sex s ní. Asi ne. O ni mu zřejmě vůbec nejde. Nebo mu nejde o sex jako takový?

Andrea vypila dalšího bavoráka a cítila, že už je jí díky mírné opilosti poněkud lépe. Dál dumala o tom záhadném chlapovi, co se s ním milovala na hromadě uhlí v kotelně ´Staré Hranice´. Přišlo jí to strašně, ale strašně dávno. Co se tak zvláštně a divoce ´potkali ´a ´spojili´ pod tím plakátem se samotným Ďáblem... Náhle ji sevřela neukojitelná touha. Ten pocit vzrušujícího mrazení probíhající právě teď v celém jejím krásném těle moc neznala...

´Proč ho proboha není schopna srazit ke svým krásným nohám jako ty ostatní mužské bestie? Na zem! Do špíny a prachu tohohle podělanýho a pro ženy často tak ponižujícího světa? Ona? Která uměla zacházet s muži od jisté doby tak suverénně. A proto jí ten její bývalý muž taky tak strašně nenáviděl. Ponižovala ho ta její svoboda a ten nezlomný vzdor. Ano. Laškovala a flirtovala s nimi, s těmi namyšlenými muži jen proto, aby se bavila jejich trapností a bohapustým naparovačstvím, a velikášstvím, jejich chlípnou touhou po úkoji a sobecké maskulinní živočišné rozkoši. Ona byla přece žena ´Vamp´! Chlapi a její balanc mezi nimi, a její nepřekonatelný glanc! Cha cha. To byla její velká hra a převaha...

Vedle, naproti u stolku, se Petr Herrgott s Petrou Halinovou už za ruce nedrželi. Líbali se. A ti dva mladíčci? Objímali kolem ramen a pasů dívenky z univerzity, které byly ten večer nejrozesmátější ze všech přítomných v kavárně. Už dávno nerozebírali život velkého, charismatického vojenského génia Jana Žižky. Bavili se o filmech s krásnou Keirou Knightley a o Bradovi Pittovi.

Zahloubala se znovu do sebe. Uvolnila se. Seděla za stolkem, nohy spuštěné a natažené k židličce partnera, který nepřišel...

Jo jo, Sedláček. Bylo s ním často fajn. Ale od jisté doby ho vždycky měla v moci. Cítila, jak na ní visí. Jak jí potřebuje. Ovšem. Hlavně kvůli sobě. Kvůli své velikosti. Jenže. Ona rozhodovala, co kde a jak se bude společně dělat. Když se mu oddávala, dělala to především proto, že ji sex s ním zpočátku hodně bavil. Poslední dobou ale mlel jen o sobě. O svých úspěších, a o narůstajících starostech. Ano. Byl dost šikovný a vynalézavý. Nejen v milování. Jako ekonom nakladatelství uměl zaretušovat jakékoliv manko v odbytu nebo i u ní v knihkupectví. Vytvořit fiktivní faktury na prodané publikace pro lidi, kterým je nikdy nedodala, a přesto za ně peníze přišly. Často do jeho kapsy. Uměl likvidovat nebezpečné stopy. Robert ji dával z takových ´příjmů´ čas od času takzvané ´podíly na tajném zisku´, jak tomu rád říkával. Měl pořád dost peněz a nebyl pro něj problém ji kamkoliv vzít nebo protlačit a dostat i do té takzvaně nejvyšší společnosti mezi Vajpí. A skoro cokoliv jí koupit. Třeba let vyhlídkovým letadlem. Raději do toho jeho ´vosího´ hnízda nestrkala čumák. Bylo jí prostě dobře. S ním. Ale přeci jen se jí zdálo, že se riziko ´tajných zisků´ nějak zvyšuje. Že to může rupnout. Dokonce měla i stavy úzkosti! Z toho všeho.

Bylo už půl jedenácté. Studentky vyřešily Žižku i Keiru Knightley a bylo jasné, že s těmi zajímavými chlapci od nich ze studijního kruhu chtějí podniknout úplně něco jiného, než s nimi dobývat Kutnou Horu nebo Německý Brod. S těmi ´nehusity´ vyrazily na jiné steče. A bylo taky jasné, že jejich brány do sladkého ráje erotických šarvátek jsou těm studentíkům dokořán otevřené.

Brzo odešli všichni kavárenští hosté z úzkého kavárenského dvorku do teplé letní noci. Andrea se zvedla. Šla pomalu na WC a v duchu si slibovala, že odejde také. Pojede domů. Dá si teplou koupel. Namaže se vonnými mastmi. Vezme si na sebe nějaké erotické prádlo z noční skříňky a lehne si do velké postele. Spíš asi erotické černé prádlo, když má vlastně ten smutek. Bílé ne. Nebo si lehne do té postele jen tak, prostě nahá. Sama. A krásně se ´udělá´ a zakřičí si při tom. Její erotická fantazie nedostatkem nápadů a příběhů na téma ´sex´ v jednom rozhodně netrpěla. Své tělo měla ráda. Milovala ho a uměla se s ním pěkně mazlit. Kolikrát si říkala, že to s tím svým tělem umí líp než její bývalý milenec. A než všichni muži, se kterými něco měla. Poslední dobou nějak to mužské funění a hekání při souloži přímo nesnášela...

IV. DOMINIK A HAŠEK

„Prosím tě, Jano, sedni si tady na bar. A objednej si něco. Mně pivo Bernard 11. Ať mi číšník zachladí půllitr. Jdu juknout na dvoreček za panem majitelem a za chvíli se vrátím.“

„A nenecháš mě tady dlouho?“

„Ne. Jen ho pozdravím.“

Miro prošel dlouhou, původně renezanční chodbou kavárny, a vyšel na kavárenský dvoreček. Zahlédl, jak pan majitel s chutí a divoce ochutnává hlavu nějaké dívce. Nechtěl rušit. Otočil se. Uviděl, jak z WC vyšla Andrea se skloněnou hlavou. Byla natolik ponořená do sebe, že si Andreje stojícího uprostřed dvorku ihned nevšimla. Došla ke svému stolečku. Shrábla do dlaně účet. Otočila se a spatřila ho. Dívala se na něj tak trochu jak na zjevení. Už ho nečekala. Přistoupil k ní:

„Čekáš dlouho, viď.“

„Na tebe už ne,“ prohlásila naštvaně. Od stolečku naproti se ozval Herrgottův příjemný hlas.

„Ale ale? Pan topič? A informační panáček z Klementina v jednom obsazení? Že tak pozdě? No ale jsem rád, že tě vidím. A vy, Andreo? Nějak jsme si vás ani v tom rozrušení tady s Petrou nevšimli. Dovolte, abych vás představil.“

Ukázal na jemňounce a plaše se usmívající Petru Halinovou, které se v její půvabné hlavě ještě honily vášnivé Herrgottovy polibky.

„To je Petra.“

„Miro.“

„Tady paní Jalovcová čeká na někoho už asi dost dlouho, myslím. Zdá se, že ten její nepřišel. Akorát jsme si jí nevšimli. Nepřisednete si?“

„Ne. Jen jsem tě přišel pozdravit. Jsem tady hlavně kvůli Andree.“

„Ach tak. Tak to je jiná. Takže nakonec ´pan dlouho očekávaný´ přišel. Zítra bysme mohli, takhle večer, tady, projednat už konkrétně tu distribuci. Myslím prodej jednotlivých titulů. Kam komu co a kolik a za kolik. Ale nebudu zdržovat. Tak se mějte. A moc paní Jalovcovou netrap. Asi na tebe čekala opravdu věčnost... a nevypadá nadšeně, že tě vidí, ´pane info´.“

„Tak jo. Tak přijdu. Tak mi dem. Mějte se.“

Andrej vzal Andreu kolem ramen. Naštvaně mu ruku z ramene sundala a otočila se na Petra Herrgotta.

„Kdybyste mě tak vášnivě líbal jako před chvílí tady slečnu Halinovou, taky bych si ničeho nevšímala. Vaše soustředěnost byla impozantní. Někdy to taky zkusíme. My dva. Spolu. Co říkáte, pane nakladateli?“

Petra Halinová se přestala usmívat. Nápadně znervózněla. V očích měla zmatek a údiv. Miro a Andrea odešli směrem ke vchodu do kavárenského interiéru.

„Chci tě s někým seznámit. S jednou dívkou. Možná jste se už někde potkaly. Je támhle na baru.“

„Víš co? Přišel si pozdě. Hodně pozdě. Slíbil si mi, že tu budeš v devět. A je skoro jedenáct. Kdes´ vlastně byl? Hhh? A chceš mi teď, ještě k tomu všemu, představovat, jo, teď, jo, před půlnocí, nějakou cácoru, se kterou ses doteď někde coural? Ses pomát? Di se vycpat, černej kliftone! Du domů.“ Stáli u baru a ona se rychle snažila Mira obejít.

„To je Jana, Andreo.“

Jana seskočila z vysoké barové židličky a podávala jí ruku.

„Já sem tvůj ´pán dán´. A co ty?“

„Ani náhodou.“

„Co?“