NOČNÍ TICHOŠLÁPEK

BARVA MOCI

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Noční Tichošlápek, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

jako celkově 134. a 106. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

K dispozici nejen na petunky.cz + další novinky, předprodeje, knihy a e-knihy!

e-mail + nabídka rukopisů: info@petranachtmanova.cz

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-29-6 (epub)

ISBN 978-80-88672-30-2 (mobi)

Věnování

Všem, kteří vědí, že i noční můra je sen.

Prolog

Stojím před zrcadlem a civím na svůj obličej. Po stranách tváře mám třídenní strniště a u spodního rtu jizvu, která je jasně viditelná i přes jemný porost. Má první památka na pád. Dnes ale není čas myslet na pád. Ne, když mne čeká několik hodin zábavy. Je sobota večer, což znamená jediné - party.

Upírám své oči do těch v zrcadle. Myslel jsem si, že vypadám šťastněji, že v nich mám alespoň maličko života. Jsou temné a sem tam se objevuje červená žilka, která praskla nedostatkem spánku. Ten pohled nedokážu snést dlouho, a tak se raději zaměstnávám čištěním zubů a nanášením kolínské v partiích krku. Holky vždy ocení, když muž voní. Alespoň co vím.

Mé ruce se automaticky přesouvají k zapínání knoflíčků bílé košile, jež vytváří ten nejlepší kontrast k tmavým kalhotám. Jen poslední z nich nechávám volně. Zbytečně škrtí a já se chci cítit pohodlně. Hlavně pokud se Jamie, můj nejlepší kamarád a spolubydlící, opět rozhodne pokořit rekord v popíjení panáků tequily. Minule jich dal pětadvacet. Nechápu, jak to dělá. Mně stačí většinou šest, abych byl slušně mimo.

Cynicky se šklebím na toho v odrazu před sebou a vrtím hlavou, přičemž mi do čela padá pár pramínků hnědých vlasů. Známka, že budu muset navštívit svého holiče. Táta bude nadšený. Peněz máme dost, ale jakmile potřebuji pár babek na základní potřeby, vyslechnu si přednášku o těžké dřině. Jako kdybych o ní nic nevěděl. Přitom dřina je celý můj život. Od čtyř let balet, pak se k tomu přidávaly další a další druhy tance. Bolest, dřina, odříkání – krátký, leč výstižný popis mého každodenního života. Tedy až na soboty. V sobotu jsem někdo, kdo se opíjí a tančí jen tak, jak chce nebo nechce.

„No tak pohni zadkem, manekýno!“

Se smíchem konečně opouštím koupelnu a ocitám se v obývací místnosti našeho mládeneckého brlohu - samozřejmě sponzorovaného mým otcem. Vybavením je dost jednoduchý. Obří pohovka s herní konzolí, televizorem, koutem zhruba připomínajícím kuchyň. Byt se dále skládá ze dvou pokojů a koupelny spojené se záchodem. Prostě účelovka.

„Někdo musí reprezentovat naši partu, ne?“ Snažím se uhájit své zdržení.

„Jsme tanečníci, to nepotřebujeme.“

„Ne nadarmo jsem měl v posteli víc buchet než ty, kamaráde.“

„O tom pochybuju, manekýno, ale nebudu ti teď bourat iluze.“

Sbíráme své věci, já si přes sebe dávám koženkovou bundu. Bez jakéhokoliv dohadování vyrážíme směr noční klub, který je od našeho bytečku jen něco kolem pěti minut pěšky. Venku prší, ale to nikomu nevadí a já si kapky všude kolem vyloženě užívám. Přijde mi, jako kdyby obloha vydávala ze sebe naráz vše - dobré i to špatné. Něco takového bych chtěl taky umět.

Dorážíme před podnik, kde to vypadá, jako kdyby se sešla minimálně celá naše škola. Hádám, že nejsem ani moc daleko od pravdy. Od kolejí to sem není daleko a je to přeci jen jeden jediný den v týdnu, kdy si můžeme i my povyrazit.

Vysoká škola Leslie Caronové v New Yorku, kam všichni chodíme, je sice nejvyhlášenější svého druhu ve Státech, ovšem její jméno nese spoustu stinných stránek. Jednou z nich je téměř nula hodin osobního času. O zbytku raději teď přemýšlet ani nebudu.

U vchodu stojí dva vyhazovači. Udržují pořádek a dovnitř vpouštějí jen plnoleté. Jaké štěstí, že je nám již dvacet tři. Jamie se ujímá hovoru, a tak jsme uvnitř o něco dříve, než kdybych mluvil já. Nejsem zrovna zdatný v okouzlování lidí. Tedy zejména okouzlování lidí, které nepotřebuji.

S Jamiem míříme přímo k baru. Je to naše tradice a popravdě dnes nemám náladu ani na tancování. Opírám se zády o pult, zatímco se Jamie domlouvá na naší objednávce s barmanem. Rozhlížím se bedlivě kolem. Je tu pár povědomých tváří. Hudba hraje tak hlasitě, že si musíme křičet do ucha, abychom se vůbec slyšeli. Dnes je podsvícení celého vnitřku laděné do červené barvy - jak příhodné.

„NO TAK POPOJEDEME, NE!?“

Bez dalších otázek se otáčím čelem k baru, kde na nás čeká již celá lajna panáků. Fajn, Jamie se rozhodl, že mě v tom dnes skutečně vymáchá.

„TAK NA TŘI!“

Odpočítává postupně na prstech, a jakmile dává vzhůru i ten poslední, rozjíždí se jako mašina. Já na to jdu poněkud strategicky - raději ho nechávám vyhrát. Nechci se opít hned ze začátku. I tak mám v sobě první tři panáky rychleji, než bych si přál.

Jamie křičí a strhává tím na sebe pozornost nejbližšího okolí. Dokonce si získává i pár fanynek. Není se čemu divit. Já se sice o sebe více starám, ale on to má v sobě tak nějak přirozeně. Špinavě blond vlasy má upravené v kratším sestřihu s vyholenými stranami a když se na někoho usmívá, má ten dotyčný pocit, že je jen jediný na světě. Holt kouzlo osobnosti prý.

Objednávám si lahev piva, abych zředil panáky, když cítím, jak mi drtí rameno něčí tlapa.

„ŽE JI NESBALÍŠ?“ Jamieho hlas poznávám okamžitě.

„CO? KOHO?“

„CLARU HELLEROVOU.“

Jeho prst ukazuje kamsi do tanečního prostoru. To jméno odněkud... Aaaa, jistě, to je ten nový talent naší školy. Co vím, měla by být zhruba o dva ročníky níž než my.

„JE MOC MLADÁ.“

„PLNOLETÁ UŽ BYLA. NAVÍC JSEM SLYŠEL, ŽE JE NEDOBYTNÁ.“

„NIKDO NENÍ NEDOBYTNÝ.“

„TAKŽE PŘIJÍMÁŠ SÁZKU, MANEKÝNO?“

„NA TO SE BUDU MUSET JEŠTĚ O NĚCO VÍC NAPÍT A NAVÍC URČI NĚJAKOU LÁKAVOU ODMĚNU, KDYŽ JE TO TĚŽKÝ OŘÍŠEK.“

Jamie ani neodpovídá a podává nám další rundu, která v nás mizí stejně rychle jako přišla. Začínám ztrácet přehled o tom, kolikátého panáka zrovna piju. Pozoruji tu dívku, kterou určil jako mou další kořist. Je hezká, dokonce moc. Navíc má vkus. Na rozdíl od jiných holek dokáže zjevně odlišit, co je sexy a co už je moc laciný.

Má na sobě černé kalhoty, které jsou jí volné a jako vršek košili stejné barvy, zapnutou pouze v horní polovině. Odhaluje tedy pupík, ale zároveň dává prostor pro představivost, když sem tam zachytávám pohledem spodní lem podprsenky.

Zrovna klubem hřmí píseň River od Bishop Briiggs a ona začíná improvizovat. Každý její krok je proveden technicky naprosto správně, ale ještě je k němu vždy připojeno něco navíc. Jako kdyby ona sama byla součástí příběhu písně a stávala se pouze prostředkem, jak ho odvyprávět. Vysychá mi v ústech, a tak ztěžka polykám. Tahle výzva se mi začíná až moc líbit.

„TAK JO!“

Splývá mi z úst odpověď dřív, než se nad tím skutečně zamýšlím. To už je ale pozdě, jelikož můj společník oslavuje mé rozhodnutí dalším a dalším panákem. Dnes je den rekordů. Jamie ten svůj již má a já vlastně taky. Tedy co se týče vypitých tequil. Se smíchem se k němu přidávám. Opilý už jsem. Hůř již přeci být nemůže...

1. kapitola

Vždy dávám přednost důkazům před slovy. Možná i proto teď, po třech měsících usilovného snažení, ležím vedle Clary a potají pořizuji selfie, o kterém ona neví. Její dlouhé, hnědé vlasy mne lechtají na paži, kterou mám pod její hlavou. Pořízenou fotku jedním stisknutím posílám Jamiemu, který nám na dnešní večer vyklidil brloh. Při vzpomínce na něj se musím ušklíbnout. Blbec rozprostřel rudé okvětní lístky na mou postel. Nedošlo mu, jak trapně si budu připadat, jelikož Claru jsem sem vylákal jen za podmínky, že se o nic nepokusím.

I tak tu teď oddychuje po společně strávené noci, což mi podivně zvedá sebevědomí. Koukám se na její spící obličej. Má dlouhé řasy, bledou pokožku a na konci nosu malou bambulku, jež je jedinou asymetrií, kterou jsem zahlédl na celém jejím těle, ale i ta jí sluší.

Skláním se maličko nad její spící obličej a špičkami prstů přejíždím po její tváři, která se pomaličku roztahuje v stydlivý úsměv.

„Víš, že na obloze celého světa každou vteřinu zazáří sto blesků? Nebylo by úžasné to vidět?“

Musím se smát. Jestli existuje jedna jediná věc, kterou bych dívku ležící po mém boku popsal, patří do ní právě nekonečný výčet náhodných faktů, kterými mne zásobuje denně v těch nejméně očekávaných chvílích.

„Věděla jsi, že každý rok umřou tři lidé při zkoušení jazykem, jestli jim funguje devíti voltová baterie?“

Slyším, jak se snaží zadržovat smích. Pro tentokrát jsem připravený s arzenálem i já. Kecám, je to to jediné, co si dovedu vybavit ze zajímavostí, které jsem za svůj život svedl posbírat.

„Jediné štěstí, že my a technika nejsme kamarádi a vystačíme si s něčím tak prostým jako je tanec. Dobré ráno.“

Otevírá konečně i své hnědozelené oči, které živě studují mou tvář. Její pravá ruka se bezděčně dotýká mého strniště a já ji hravě zuby beru za malíček.

„Jestli brzy nevstaneme, budu muset sníst tebe. Ale já tě varoval!“

„Aaaaaaa!“

Piští a hlasitě se směje, ale já na její námitky nedávám. Nakonec trávíme další půlhodinu v posteli.

„Je libo vejce na jakýkoliv způsob, mladý pane?“

Clara hravě tancuje po kuchyni s pánví v ruce a mou košilí na sobě. V pozadí zpívá plný hlas Niny Simone. Kdybychom před chvíli nevyšli ze sprchy, dal bych si spíše ji.

„Nechám se překvapit, madam.“

Odměnou mi je úklona a následné zasyčení rozpalovaného másla na dně pánve. Při vaření vypadá úplně stejně sebejistě jako při tanci. Vím, že její zručnost pramení z minulosti. Při myšlence, jak se prodírá ve špinavém karavanu a stará se o svou mámu, mne podivně píchá u srdce. Sedám si na gauč, jenž je jedinou sedací plochou společného obývacího prostoru a raději se zaměstnávám klikáním čudlíků na ovladači a přepínáním snad milionů kanálů.

„Co máš dneska v plánu?“

Shýbá se ke mně s talířem plným míchanými vajíčky a křupavou slaninou na vrchu.

„Dnes k nám jdou lidi od společnosti. Pokusím se získat minimálně nějakou roli nebo nejlépe zaměstnání.“

„Vážně? A je ten konkurz pro všechny, nebo jen pro váš ročník?“

„Asi pro všechny, co já vím. Chtěla by ses taky účastnit?“ Pouštím se do své porce. „Hmm, jak děláš, že jsou tak jemné?“

„Tajemství šéfkuchaře,“ usazuje se vedle mě a sama se pouští do jídla. „Ale abychom to nezakecali, asi bych se taky ráda účastnila. Víš, je to příležitost, a navíc by bylo úžasný vystupovat s tebou!“

Její nadšení je nakažlivé. Zanedlouho se křením jako idiot a souhlasím se vším, co říká. Je lehké podlehnout kouzlu, jímž oplývá. Ani si nestíhám všímat, že oba opouštíme byt ruku v ruce v trikotech a celou cestu se na sebe nadšeně zubíme.

„Thomasi, myslíš si, že mám nějakou reálnou šanci?“

Mračím se. Vadí mi, že o tom vůbec pochybuje.

„Myslíš si, že bych tě vůbec bral s sebou, kdybych si tím nebyl jistý? Víš, že můj táta má určitou pověst, a jakmile by mě někdo spojoval nedej bože s neschopnou přítelkyní, nechal by to jen tak?“

Zaraženě mrká. Asi jí nedošel můj pokus o vtip.

„Přítelkyní?“

Čekal jsem, že mi začne vyčítat slovo neschopnou anebo, že mi záleží víc na mém otci než na ní, ale ona si všímá oslovení? S uchechtnutím vrtím hlavou.

„A co sis myslela, že teď jsi?“

„Přítelkyně, jasně že přítelkyně!“ Nadšeně se do mě zavěšuje.

Naše cesta směr školní studio pokračuje v dobré náladě. Místo určení je k rozeznání snadno. Hemží se to tu lidmi v trikotech s čísly na hrudi. Registrace probíhá hladce, a tak jsme zanedlouho označkováni i my dva. Já mám číslo 255

a Clara 256.

Hledáme nejvhodnější koutek na rozcvičení, abychom nebyli zatuhlí. Oba tu jsme, abychom podávali ty nejlepší výkony, a tak se této části rozhodně nevyhýbáme. Naštěstí je volné místo u radiátorů, které nám slouží i jako baletní tyč, díky níž si můžeme vzájemně korigovat výšku padede a podobných prvků. Jsem rád, že si nepředáváme zbytečnou nervozitu. Možná je to další důvod, proč mi nevadí, že jsem ji před chvílí nečekaně pasoval na svou přítelkyni.

Na řadu přicházíme mezi posledními, což mně osobně absolutně nevadí. Alespoň tu je méně lidí, kteří se jdou podívat na to, co předvedu. Vybírám si sólo z baletu Louskáček v mužském provedení. Má vysokou technickou obtížnost. Táta si myslí, že to je ten nejlepší způsob, jak se předvést.

Vcházím do sálu s porotou. Dva muži a jedna žena na mě upírají svůj ostříží zrak. Již teď mi je jasné, že jim nic neunikne.

„Dobrý den, v krátkosti se nám představte, prosím, a řekněte, s čím jste za námi přišel.“

„Dobrý den, mé jméno je Thomas Lifar.“ Vidím, že mé jméno působí i na ně. Něco si horlivě škrábou do svých poznámek. Ano, jsem přesně ten, za koho mne máte.

„Nemůžeme se dočkat, až vás uvidíme tančit.“

Ani je nezajímá, co jsem si připravil. Dávám znamení člověku, který obstarává hudbu. Při registraci jsme nadiktovali, jakou skladbu má pustit, abychom se tím nemuseli zabývat v dobu naší prezentace.

První tóny zaznívají a mé svaly se dávají do pohybu, jako kdybych je nemusel ani vědomě ovládat. Otočka, padede, skok. Cítím, jak se mi pot pod trikotem lepí na kůži. Soustředím se jen na to, abych každý pohyb provedl přesně. Dopnuté špičky, pozor na povolené paže, lehký dopad. Přehrávám si v hlavě připomínky profesorů. Závěrečný takt skladby a hluboká úklona.

Zadýchaný se usmívám na porotu, která můj výraz víceméně oplácí. Po další úkloně je mi sděleno, že se mohu těšit na jisté místo alespoň v roli. Vím, že tohle mi řekli jen díky mému jménu, ale momentálně jsem za to více než rád.

Mám roli!

Šťastný odcházím pryč. S Clarou se míjíme, ale vím, že podle mého výrazu zná odpověď, kterou potřebovala znát. Ukazuji jí palce sevřené v pěsti. Mizí mi z dohledu. Využívám chvíle samoty a mířím na toalety, kde si oplachuji obličej vodou. Pohledem zavaďuji o svůj odraz. Mé oči vypadají rozhodně živěji a šťastně.

Hlasitě se směji svému pošetilému chování. Popadávám papírové utěrky, do kterých utírám přebytečnou vodu ze svého obličeje. Zhluboka se nadechuji. Je čas se vrátit na naše místo u radiátorů, kde čekám na Claru. Mám pocit, jako kdyby uvnitř byla celou věčnost. Mám chuť tam vpadnout a...

„Věděl jsi, že chobotnice má tři srdce?“

Směje se! Zapůsobila! To je moje holka! Běží mi vstříc a já doširoka rozevírám ruce. Zachytávám ji do náruče a společně se točíme pořád a pořád dokola, dokud nepadáme na zem jako jeden velký smotanec. JSEM ŠŤASTNÝ.

Nakonec se rozhodujeme pro vynechání zbývajících povinností a končíme opět na našem mládeneckém bytě. Jamiemu posílám instrukce a platím mu sakra drahý hotel. Za soukromí to ovšem stojí. Oba s Clarou celý den netrpělivě čekáme na výsledky. Mají dorazit ještě dnes.

Sedíme rozvalení a zaklesnutí jeden do druhého na pohovce, když tu se nám oběma ozývá notifikace na mobilních telefonech.

„Zkoukni to ty.“

Zavírám oči. Nesnáším napětí. A tyto vteřiny ho přinášejí. Čekám na zvuk jejího hlasu.

„Aaaaaaa! Aaaaaaaa! ÁÁÁÁÁÁÁÁ! Hlavní role! OBA!“

Vynechává mi úder srdce a z plic vytlačuji prudce všechen vzduch ven. Takže přeci jen jsem to dokázal! Táta bude nadšený.

„Co je?“