MARIE JAKOUBKOVÁ

TAJNÝ VÝLET

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Marie Jakoubková, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 136. a 108. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Marie Jakoubková

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-33-3 (epub)

ISBN 978-80-88672-34-0 (mobi)

Den D, středa, 17. 11. 2021

Toho listopadového dne lilo jako z konve už od samého rána. Po dlouhých měsících plánování si vybrali skutečně ten nejvhodnější den, jaký jen mohli, pomyslela si Alena s ironickým úšklebkem. Natáhla si na hlavu kapuci a čekala, až Lord vykoná svou potřebu.

Ani jemu se ale v dešti dvakrát nelíbilo, a tak udělal, co musel a svižně zaběhl zpět do domu.

Snad to chudáček vydrží, napadlo ji, když si uvědomila, že se zřejmě vrátí až navečer. „No, holt budeš muset!“ zakončila trochu sobecky své úvahy a schod po schodu vystoupala až do třetího patra. Lord nesnáší jízdu výtahem.

Po rychlé sprše se oblékla do pohodlných džínsů a oblíbeného roláku. Projela si kartáčem rozevláté vlasy a než vyšla z koupelny, setřela si zpod očí několik černých šmouh od řasenky.

Pokusila se na sebe usmát do zrcadla, ale vnitřní rozpoložení jí nedovolilo koutky rtů povytáhnout ani o milimetr. S povzdechem proto máčkla na vypínač a odebrala se ke vchodovým dveřím obout si boty.

V zadní kapse jí zavibroval mobil.

„Co teď po mně kdo může chtít?“ přemýšlela nahlas. Než vytáhla telefon z kapsy, dodala: „Vždyť všichni v práci přece ví, že mám dneska dovolenou!“

Nová příchozí zpráva byla od NĚJ.

„Budu na místě o pár minut později. Počkej na mě, prosím…“ předčítala z displeje.

Zamračila se. Měl to být jejich den. Takovou dobu ho plánovali. Trpělivě odstraňovali překážky, rozmýšleli každičký detail a když den D konečně nastal, tak se zhroutí hned na počátku?

Proč se vlastně domluvili zrovna na listopadu? Ráno je tma a odpoledne se také brzy stmívá. Zřejmě, aby je spolu nikdo neviděl?

Bzz, bzz. Oznámení nové esemesky.

Vnitřně přesvědčena, že nastala další komplikace, odemkla mobil otiskem prostředníčku a otevřela složku zpráv.

„Moc se na tebe těším!“

Ve vteřině jejím tělem projela vlna vzrušení. Na předloktích a zádech jí vyrašila husí kůže. „Jak to ten chlap do prdele dělá?“ Nevěřícně vrtěla hlavou.

Já na tebe taky, moc, vyťukala obratem do klávesnice. Radost a natěšení ji znovu pohltily.

Odložila mobil na zem a vytáhla si z botníku kozačky. Svižně do nich vklouzla. Když si boty zapínala, pohlédla letmo na Lorda. Jeho smutný psí kukuč nebylo možné přehlédnout.

Začala se utěšovat, že to zvládne. Oba to zvládnou. Oblékla si zimní kabát a kolem krku obmotala teplou, trochu kousavou ručně pletenou šálu.

Než dovřela dveře zvenčí, prostrčila škvírou hlavu a dala Lordovi několik posledních instrukcí, kterými však spíše uklidňovala sebe samu než svého přerostlého jorkšíra.

„Buď tady hodný, panička se brzy vrátí. Pak spolu půjdeme ven, jo? V misce máš granulky a vody tam máš taky dost.“

Nerada ho nechávala doma samotného. Obzvlášť pak takhle dlouho. Možná mohla projevit o něco více vděčnosti, když jí Eva nabízela, že Lorda vyvenčí…

Když slyšela jeho tesknivý štěkot, jenž se rozléhal po celém paneláku, bylo jí skoro do breku. Je na ni chudáček tak vázaný. Strčila si prsty do uší a nejrychleji, jak uměla, seběhla tři podlaží do přízemí. V tom zmatku ji vůbec nenapadlo použít výtah.

Navíc si s sebou zapomněla vzít mobil. Nechala jej ležet na podlaze, když se obouvala.

Displej se po chvilce rozsvítil a doprovodné zabzučení ohlásilo to ráno už třetí zprávu. Byla poslána ze skrytého čísla…

Kapitola první

O půl roku dříve

1

Aférky na pracovišti byly v jejich firmě přísně zakázány. A kdo jiný by měl jít ostatním příkladem než sám velký šéf. Jenže, jak už to v životě chodí, pod svícnem je vždy největší tma a to, co člověk zakáže, převezme ruka osudu a záměrně dotyčného podrobí cílenému pokušení.

Vše začalo naprosto nevinnými pohledy či příležitostnými debatami o tématech, která však rozhodně nespadají do firemních záležitostí. Postupně se připojovaly letmé úsměvy a nenápadná mrknutí. Kdyby byli kolegové jen trochu pozorní, jistě by jejich podivné chování zaznamenali. Striktní firemní zákaz ale šel tajnému páru na ruku a minimálně v začátcích jejich vztahu neměl nikdo pražádné podezření. I tak Tibor podléhal naprosté ostražitosti a shodné jednání vyžadoval i od Aleny. Bez váhání mu pokaždé přislíbila, že si bude dávat pozor. Že se nepochlubí ani své nejlepší kamarádce Evě, která navíc v jejich firmě nepracuje a ani nikdy nepracovala.

Alena se nechávala slepě vést jeho plány a pravidly, až si mnohdy večer u televize říkala, kým ona sama vlastně je? Jakousi loutkou, kterou může kdokoli jen tak manipulovat?

Jenže vzrušení z tajného vztahu, které pociťovala, bylo natolik silné, že stálo i za trochu toho nepohodlí. Snažila se proto být diskrétní, jak nejlépe dokázala.

Eva ale nebyla slepá, minimálně z toho důvodu, že Alenu znala odmalička. Jakmile něco tajila, hned jí to viděla na očích. Když si pak navíc umane, že to tajemství z Aleny dostane, není to pro ni žádný problém.

V případě Tibora jí však nepomohlo ani lechtání, které v jiných situacích vždy bezpečně zabralo. Alena byla neoblomná a možná by svolila i k ukončení přátelství, kdyby se její nejbližší kamarádka nechtěla vzdát.

Nakonec ustoupil ten moudřejší, jak Eva vychytrale poznamenala, čímž vlastně zároveň zachránila i pakt spřízněnosti obou dívek, jímž se před léty zavázaly.

2

„Co si takhle někdy někam vyrazit?“ napadlo Tibora ve chvíli, když si užíval Alenčiných něžných polibků. Moc rád by jejich intimní vztah trochu rozvinul a posunul o kus dál. Děsně ho vzrušovala a tušil, že i ona by se nebránila důvěrnějším dotykům.

Vždy, když ji líbal na krku, slastně vzdychala, přehrával si Tibor v mysli. Vnitřně ho tyto vzpomínky příjemně rozpalovaly.

Alena se od něj odtáhla a zadívala se mu do očí. Chvilku vyčkávala, zda se například nějak podivně nezatváří nebo se nezačne smát, čímž by jí potvrdil domněnku, že jeho nápad byl vlastně vtipem. Nic podobného však v jeho zářivých modrých očích neviděla. A pokud byl úmysl skutečně jen na oko, dokázal jej v ten moment bravurně zakrýt.

„Jak to myslíš?“ odpověděla další otázkou. „Kam jako vyrazit?“

Tibor si sedl naproti ní. Chytil ji za dlaně a jednu po druhé políbil.

„Rád bych s tebou strávil trochu víc času, tak mě napadlo, že bychom spolu mohli někam zajet a trochu líp se poznat.“ Svá slova zakončil širokým úsměvem. Podobnou reakci očekával i od ní.

Alena se ale neusmála vůbec. Spíš vypadala jako socha. Jeho nápad ji natolik překvapil, že jí tělo ani mysl nedokázaly nabídnout žádnou odpovídající zpětnou vazbu.

Vnímala, jak se jí svižně rozbušilo srdce. Představy, že by s ním strávila celý den, celou pracovní dobu, ji vyváděly z míry. Co budou tolik hodin dělat? Kam půjdou nebo dokonce pojedou? A nechce se jí náhodou jen dostat do kalhotek a pak ji odkopne? Že by tohle byl jeho pravý záměr?

Tibor ji pohladil po pravé tváři. Tento něžný dotyk Alenu navrátil zpět do jeho kanceláře.

„Tak, co ty na to?“ Znovu ji pohladil a pramínek vlasů, který ji přepadl přes obličej, jí jemně zastrčil za ucho. Nahnul se k ní o kousek blíž. To ji vždycky dostává. Vůně a energie, jež z jeho těla sálají, ji přitahují jako silný magnet. Zavřela oči, aby mohla vibrace jich obou vnímat hlouběji. Vtom jí šeptl do ucha: „Vezmeme si volno a budeme dělat, co jen budeš chtít!“ Svá slova zakončil polibkem na Alenčino ucho.

Cítila horkost jeho dechu na svém krku. Okamžitě jí přeběhl mráz po zádech. Nechtěně si vzdychla. Slast, jež jí aktuálně kolovala v těle, se zkrátka potřebovala někde uvolnit.

„Mám to brát jako souhlas?“ zeptal se a žertovně se uchechtl.

Alena otevřela oči a několikrát zamrkala. Úplně jí vyschlo v krku. Hlasitě si proto polkla.

Tibor si všiml jejích rozpaků a snažil se ji drobet uklidnit. Minimálně si myslel, že jeho další reakce bude pro Alenu uklidňující.

„Můžeme si třeba zajít na oběd.“ Následovalo další pohlazení po tváři.

S Alenou se točil celý svět. Představ, které se týkaly jich dvou, měla tolik, že by ji nemělo nic rozhodit. A přesto i taková drobnost jako je oběd s osobou, k níž chová nevysvětlitelné a nepopsatelné city, by klidně dokázala srovnat se žádostí o ruku. Tolikrát snila o tom, jak spolu sedí u stolu a vzájemně si ochutnávají z talířů. Tolikrát viděla jeho tvář, jak si ji zamilovaně prohlíží a usmívá se na ni. Věnuje jí každičkou vteřinu svou pozornost.

„Ano!“ vypadlo z ní najednou.

Tibor pozvedl pravé obočí.

„Ano, co?“

Alena sebou lehce otřásla a své rozpaky se snažila zamaskovat smíchem. Nato se dvakrát hluboce nadechla a zase vydechla.

„Ano, jako že souhlasím. Nebo nemám nic proti. Mohla by to být i zábava!“

Nemohla vědět, co přesně má Tibor v úmyslu. Třeba ji nakonec vezme jen na nějakou mezifiremní akci, workshop nebo cokoliv tomu podobného.

3

Uběhlo několik týdnů, během nichž nepadlo o navrhovaném výletu jediné slovo. Skoro to působilo, jako by si vše Tibor rozmyslel. Chtěla se ho zeptat, ale nevěděla, jak začít. Třeba má nějaké soukromé problémy a tlak v podobě naléhání by mu úplně neprospěl, přesvědčovala se.

„Jestli si myslíš, že jsem tu naši vyjížďku vymazal ze seznamu plánů, tak jsi na omylu, Alenko!“

Vidí jí snad do hlavy, pomyslela si. Je na ní tolik znát, že cesta po jeho boku je už pár dlouhých týdnů její nejčastější myšlenkou? Už si ve své mysli vytvořila tolik alternativ, co podniknout, nebo kam jet…

„To ne, nemyslím,“ mlžila a vrtěla nepřesvědčivě hlavou. „Máš toho poslední dobou tolik, že bych pochopila, kdybys k tomu neměl prostor, čas a možná ani náladu,“ dodala.

„Náladu?“ zopakoval po ní. Přitáhl si Alenu k sobě a dlouze ji políbil. „Kdyby to bylo jen o náladě, tak tu bych měl okamžitě!“ Z úst jí sjel ke krku a něžně jí ho od pravého ucha olíbal až na druhou stranu. Neubránila se dalšímu povzdychu plného rozkoše.

Pomyslela na moment, až se někdy spolu pomilují, zda to emočně vůbec zvládne, když s ní takhle cloumají pouhé polibky na krku. To se jistě úplně rozplyne. Jen pouhá představa jí vždy přiváděla do infarktových záchvatů.

„Myslíš na mě někdy?“ Jeho otázka ji přiměla zprudka otevřít oči. Prý někdy? Pořád! Její mysl je naprosto pohlcena všemi možnými vzpomínkami a idejemi, které si o samotě přemítá. On je její první myšlenkou, když se ráno vzbudí a poslední, když večer usíná. Zcela přehlušily všechny ostatní podněty, které ji vždy kolovaly hlavou. Sotva se dokáže v práci soustředit.

Z jeho kanceláře odchází v takovém rozpoložení, až by uvěřila, že dokáže létat. Svižně vždy odbíhá rovnou na firemní toalety, aby si opláchla obličej a dala se trochu do pořádku. Z očí jí chtíč doslova stříká a nepřirozený úsměv na rtech by kolegyním na oddělení jen sotva vysvětlovala.

Srdce jí buší tak silně a prudce, že jí občas téměř nadskakuje halenka. Dlouhé minuty pak sedí před rozsvíceným monitorem a netuší, kde v plnění úkolů skončila.

Přeskakování z útrob vlastní mysli zpět do kanceláře jí připomnělo, že se jí Tibor na něco ptal. Ano, zajímalo ho, zdali na něj někdy myslí. Nechtěla se mu úplně přiznávat. Trocha tajemství není nikdy na škodu. A tak jen lehce pokývala hlavou a cítila, jak jí současně zahořely tváře.

Asi to pochopil, protože se na ni usmál a políbil ji na nos. Tohle gesto připadalo Aleně tak roztomilé.

Nenasytná mysl jí hned předhodila lačnou otázku. A co on, myslí taky na ni? Řekne jí to, nebo ji nechá záměrně na vážkách? Umí se vyznat nebo mu to jeho ego nedovolí a potřebuje si zachovat svou hrdost a kontrolu?

Tak ráda by se ho zeptala, jenže jakýsi vnitřní strach jí to nedovolil. Pravda o tom, že by její city neopětoval, by ji asi rozervala na kusy. Raději se proto bude utápět ve sladkých lžích, kterých si umí sama umotat nespočetně.

„Všechno si musíme nejdříve pořádně promyslet,“ řekl důrazně. Poté ji chytil za ruce a dodal: „Jedno mi ale slib hned teď a tady…“ Alena mu pohlédla do očí. „O našem výletu nikomu nepovíš. Ani kamarádkám, rozumíš? Prostě to musí zůstat jen mezi námi! Je tato podmínka pro tebe oukej?“

Popravdě jí úplně v pořádku nepřipadala, protože byla odmalička pérována rodiči, že se musí pravidelně hlásit, a pokud se vydá na nějakou delší cestu, dopředu to nahlásí. Teď je sice dospělá, ale také má doma Lorda, a co kdyby se jí nedej bože něco stalo? Kdo by se o něj postaral, kdyby nikdo nevěděl, že odjela.

Přísná Tiborova tvář si od ní žádala jednoznačnou odpověď. Buď jeho požadavkům vyhoví a užijí si společně překrásný den nebo souhlasit nebude a vše skončí. Najde si jinou, která jeho pravidlům vyhoví. Nebude jí na překážku mít tajemství...

Ach ta nejistota. Ta Alenu vždycky vnitřně rozkládala.

Poslouchej své srdce, poslouchej ho, nabádala sebe samu. Stojí ti za to? Chceš si vyzkoušet, jaké to bude strávit s ním den? Tak chceš nebo jsi posraná a raději vycouváš?

Cítila, jak jí nervozitou stéká čůrek chladného potu po zádech. Chloupky, které míjel, se v okamžité reakci naježily. Hrdlo se jí svíralo a srdce měla zase skoro až v krku. Stavy jako tyto ji dováděly k šílenství. Výstupy z komfortní zóny, jimiž stoprocentně tato situace byla, Aleně naháněly hrůzu. Na druhou stranu bylo vědomé opouštění pohodlí jedním z jejích novoročních předsevzetí. Chtěla se ve svém životě někam posunout, zažít něco nového, potkávat jiné lidi než dosud a její dosavadní stereotypní způsob života do toho všeho nějak nezapadal. Musela se odvážit a udělat něco jinak. A tak se vnitřně rozhodla. Zhluboka se nadechla a asi pět vteřin pomalu vydechovala.

„Oukej!“ vyřkla nakonec. „Souhlasím se vším, cos řekl!“ V ten moment se jí skoro zatočila hlava. Jako by se svět na chvilku zastavil. Vnímala dokonce i prach, pomalu poletující vzduchem. Slyšela tlukot svého srdce, odrážejícího se v tichém prostředí kanceláře, v níž právě seděla. Za to, že sedí, byla vlastně ráda, protože se jí nohy třásly tolik, že by ji sotva udržely.

Tibor si po její odpovědi oddychl. Ale nenápadně. Nechtěl na sobě nechat znát své obavy, které jej přepadaly. Na opatrnosti si hodně zakládá. Je jeho nepochybnou součástí.

Hleděli si vzájemně do očí a vyměňovali si rošťácké úsměvy. Plán byl zatím pouze v plenkách, ale i tak se oba, každý po svém, radovali…

Kapitola druhá

Léto se přehouplo, čas dovolených vzal za své a nastal podzim. Dny se začaly pozvolna zkracovat a šero se rozlévalo krajinou den ode dne dřív a dřív. Vedro a krátké rukávy vystřídaly chladný vítr a teplejší svršky.

Kdyby výlet záležel čistě na Aleně, rozhodla by se pro plánování na léto. Jenže režii pevně převzal Tibor a ten se zamýšlel ukrýt se spíše v časných pošmourných podzimních odpoledních, v nichž většina lidí zůstává zalezlá doma.

Proč vlastně tolik záleží na tom, aby je náhodou někdo spolu neviděl? Tibor je přece svobodný. A ani ona není momentálně v žádném vztahu. Podobné otázky Aleně vrtaly hlavou denně. Šlo mu skutečně pouze o předepsané firemní pravidlo nebo se snad za ni stydí? Zkazila by mu pověst či dokonce prestiž? Představuje si vedle sebe partnerku, která se mu vyrovná ať už majetkově, vzděláním nebo případně funkcí?

Možná se na to celé měla vybodnout. Nebo si měla místo Tibora vybrat Radka z účetního. Ten ji skoro ob den zve na kávu a tajně jí pokládá na stůl různé dobroty.

Jenže ji k Radkovi nic netáhne. Snažila se na něj občas myslet. Vybavovala si jeho tvář, hledala na něm sebemenší náznak něčeho, co by v ní vzbuzovalo určitou touhu nebo alespoň sympatii. Bohužel to nešlo. Nepatří mezi šeredy. Svým vzrůstem ji o dost převyšoval, což bylo určitě plus. Svalnatý tak akorát, hezký účes, čistá pleť, zářivý úsměv. Co by za tohle všechno daly jiné holky? Ale ji osobně nic z toho nepřitahovalo. Chyběla tam zkrátka chemie. Neuměla si vůbec představit, že by ji třeba jen políbil.

S Tiborem to bylo přesně naopak. Ten se na ni jen podívá a ona jde do kolen. Cítí jeho pohled na zádech, když k němu není právě otočena čelem. Propaluje ji. Vzbuzuje v ní neuvěřitelně spalující žár a silné vlny vzrušení. Jednoduše sebe samu přesvědčila, že je pro ni Tibor stvořen. A toto konstatování ji navzdory racionálním úvahám udržuje v jakémsi podvolení všemu, oč si Tibor požádá.

Kapitola třetí

1

Jednou ráno, bylo to někdy v polovině října, dorazila Alena do práce o něco dřív. Kolegyně obyčejně přicházely na osmou hodinu a v kanceláři bylo ten den ještě zhasnuto.

Natáhla ruku po vypínači a když zářivky ustálily pro její oči nepříjemné problikávání, všimla si na stolku středně velké krabičky. Byla to bonboniéra.

V domnění, že ji zase obdaroval Radek, odsunula bonboniéru stranou s drobným povzdychem.

„Měla bych mu možná poděkovat,“ poznamenala s dalším hlasitým vzdychnutím, když se po chvilce na krabičku plnou čokolády znovu podívala. Bylo to od něj vlastně docela milé. Přestože věděl, že u ní nemá šanci, stejně se ji snažil potěšit. Jak by se asi cítila ona, kdyby takhle někomu nadbíhala a ten dotyčný jí své city neopětoval?

Úplně jí z té myšlenky píchlo u srdce. Jak jaké by to bylo? Vždyť to moc dobře ví, jak je to někdy ubíjející a srdcervoucí, když se jí Tibor dlouho neozývá. Jak se dny doslova vlečou a nic nedává smysl. Nemá pro co žít. Veškerá náplň jejího života je on. Jak smutné při představě, že jemu je to jedno. On si dál žije podle svého a ona je pro něj jen jakýmsi rozmarem nebo aktuálním pobavením ve dnech, které označí za všední nebo je nemá nabité nějakým skutečným programem hodným jeho persony. Potom je mu dobrá. Potom jí sám napíše a začne si vylévat srdíčko, jak se cítí osamělý a jak by potřeboval pohladit. A ona jde a tuze ráda, protože jinou možnost ani nemá, vyhoví mu ve všem, oč si požádá. Stačí, že na ni mrkne nebo ji vezme za ruku a už je na jeho vlně. Už se topí v jeho energii a saje ji tak zběsile, aby jí ještě na nějakou dobu vydržela, až zase bude sama. Až se zase bude utápět ve zcela jiných tekutinách, ve svých slzách. Někdy si přeje, aby vůbec nebyla. Nebo, aby třeba ztratila paměť. Nebo by jí mohl někdo vyříznout srdce. Jo, to by bylo asi úplně nejlepší řešení.

2

Děkuju za čokoládu, vyťukala do klávesnice a zprávu poslala Radkovi přes firemní komunikační kanál. Skoro to vypadalo, jako by na zprávu od ní čekal, protože si text ihned přečetl.

Ovšem místo odpovědi ve smyslu – není vůbec zač – nebo podobně, přistál Aleně v chatovacím okénku pouhý otazník. Otazník bez smajlíka?

Alena jeho reakci úplně nerozuměla. Vždy se k ní choval přes míru přátelsky a rozhodně ji nikdy neodbyl tak jako nyní.

Našla jsem ráno na svém stolu bonboniéru a ty jsi první, na koho jsem si vzpomněla, poslala doplňující text.

Já ti tam ale nic nedával…, přečetla si o pár vteřin později.

Pokud to nebyl on, tak kdo, přemýšlela. Popadla krabičku a otáčela s ní kolem dokola. Hledala nějakou indicii, třeba drobný vzkaz nebo malůvku, zkrátka cokoliv, co by jí napovědělo.

Na monitoru se jí objevilo okénko s další konverzací.

Ahoj,

Stačilo jediné slovo, pouhý pozdrav a hned se jí rozbušilo srdce. Že by to byl nakonec Tibor, nabízela Aleně vysvětlení její pohotová mysl. Nikdy od něj nic nedostala, tak proč by se najednou obtěžoval čokoládou? Za co hlavně? Narozeniny přece nemá a on jistě ani netuší, který den se narodila. Tak proč by jí jen tak dával na stůl bonboniéru? Navíc jej u toho mohl někdo vidět. Že by takhle riskoval? Pro ni? Tak to určitě ne. Na to bude jistě nějaké hodně dobré vysvětlení. A třeba se ho dočká ihned, jakmile mu odpoví.

Ahoj, pozdravila a upocené dlaně z náhlého návalu stresu si začala otírat o džíny.

Trefil jsem se?

Takže to byl skutečně on. Tibor jí koupil bonboniéru. No, možná ji od někoho dostal, a tak ji jen poslal dál, připletla se svou výřečností znovu Alenina mysl.

Tentokrát s ní možná i trochu souhlasila. Ačkoliv se jí představa dostat od Tibora dárek docela líbila, racionální uvažování a zejména určité zkušenosti ji nabádaly být na pozoru.

Aplikace pro vnitropodnikovou komunikaci ohlásila další zprávu. Tentokrát od Radka.

Tak od koho to je, když ne ode mě?

Aleně se udělalo trochu nevolno, když si jeho otázku přečetla. Kdyby chvilku počkala, dozvěděla by se pravého dárce a nemusela teď pociťovat jakousi potenciální vinu, že v Radkovi může vzbudit zvědavost a on ji začne o to víc sledovat.

Co když si dá dvě a dvě dohromady a vystopuje ji. Co když si bude zaznamenávat, kde ji viděl, kam chodí, jak často a v jakém rozpoložení se vrací zpět do kanceláře?

Sice nesdílí společnou místnost a on má jistě dost práce, než aby pendloval po chodbách a čekal, kde se Alena zjeví, ale i tak si uměla živě představit jeho slídivou náturu, že si čas zkrátka nějak udělá a bude ji následně vydírat.

Srdce cítila až v krku. Bušilo jako o závod. Nervozita, jež putovala všemi jejími žilami, zároveň zabraňovala tomu, aby vymyslela nějakou schůdnou a uvěřitelnou lež, na niž by Radek skočil.

Čokoládu by jí mohly například dát holky z kanceláře. Proč by ne? Jenže, co když se pak Radek začne schválně vyptávat u oběda a lež praskne hned v zárodku. To by jí pak už nedal vůbec pokoj, dokud by mu neřekla, od koho ta bonboniéra je.

A Tibor? Možná chtěl Aleně skutečně udělat jen radost. Taková nevinná záležitost, a přitom může způsobit docela nepříjemné následky, pokud to Alena dopustí.

Dostala brilantní nápad. Radkovi poslala vysmátého smajlíka s odůvodněním, že na bonboniéře našla jméno své kolegyně Jany. A že tudíž nebyla pro ni, ale někdo čokoládu položil omylem na špatný stůl. Jméno kolegyně raději do textu nezmiňovala, aby se jí pak nechtěl ptát. Naštěstí je jich v kanceláři sedm a dalo by to práci všechny obeslat, navíc s tak absurdním dotazem.

Na monitoru jí probliklo znovu okénko s Tiborovým dotazem. Tentokrát poslal otazník on.

Přesvědčená, že problém zvládla, mu již o něco klidnější odpověděla:

Ano, trefil. Tuhle mám úplně nejradši.

Na oplátku za drobnou lež, protože višně v čokoládě nikdy nemusela, obdržela potěšeného smajlíka.