Anna Beatrix Bártová

TAJEMSTVÍ HRADNÍCH ZDÍ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Anna Beatrix Bártová, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 127. a 99. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-23-4 (epub)

ISBN 978-80-88672-24-1 (mobi)

Pro všechny, kteří milují Buben a jeho okolí stejně jako já…

PROLOG

Studený vítr profukoval mezi stromy a ohýbal větve až k zemi. Obloha byla temná. Každou chvíli se nebe rozsvítilo oslnivým bleskem a zem se otřásla dunivými hromy. Správce Petr se prodíral větvemi. Ještě chvíli trvalo, než svou paní našel. Stála na skále, zamyšlená a krásná. Upírala svůj zrak do dáli a kaštanové vlasy jí divoce vlály ve větru.

Petr nikdy nezapomene na okamžik, kdy ji poprvé spatřil. Jela na grošovaném koni z dobrého chovu. Kaštanové vlasy měla po stranách svázané do dvou uzlů a stočené k hlavě. Na temeni je poutala rubínová čelenka. Zbytek vlasů jí splýval v hustých vlnách na záda. Stříbrný brokátový šat, který měla na sobě, ještě více zvýrazňoval jejich barvu. Její drobná postava s úzkým pasem a výraznými boky se časem zaoblila. Guttě to však pouze přidalo na kráse. Čas ji proměnil z něžného vyplašeného děvčátka v žádoucí ženu.

S dalším poryvem větru si přitáhla teplý plášť těsněji k tělu. Samota jí pomáhala vyrovnat se s novou životní situací. Slyšela hlasy svých poddaných, ale… Jsou to ještě její poddaní? Co když je od nynějška vězněm na vlastním hradě? A je to ještě JEJÍ hrad? Co se stane teď, když její manžel leží někde na bojišti mrtev a nad jeho tělem se slétají vrány. Vojáci mají na starosti hlavně zraněné, pak teprve přijdou na řadu mrtví, které po sobě zanechala husitská vojska… V těchto těžkých časech se přeživší vojáci ani nesnažili mrtvé pohřbívat. Měli co dělat, aby se zachránili. Většina bitev křižáckých výprav skončila potupnou porážkou Zikmundova vojska a jejich zběsilým úprkem před husity

Zatřásla hlavou, aby z ní vyhnala hrůzyplné myšlenky. Tolik si přála vrátit čas. Zdá se téměř neuvěřitelné, že je tomu více než sedm let, co přijela na tento hrad jako mladá, vzdorující a právem vyděšená nevěsta.

„Gutto,“ Petr se prodral křovím ke své paní, až stanul vedle ní na skále nad řekou. „V tomhle počasí tady být nemůžeš.“

Gutta mlčela. Choulila se zimomřivě do svého pláště, přestože byl podšitý kožešinkou a musel nepochybně hřát, a hleděla na řeku, jak se divoce valí korytem. Všechno je pryč. Už nikdy neřekne svému muži, že ho přes všechna úskalí a těžké začátky měla ráda. „Měla ráda“. To je to správné označení. Milovat se svého muže nikdy nenaučila. Nebylo to nic neobvyklého. Ve šlechtických kruzích, kde se uzavíraly sňatky z rozumu, a vzájemně zasnoubené byly již děti v kolébce, nebylo běžné, aby vznikala v manželství láska. Ani Guttino manželství nebylo výjimkou. Přes všechny počáteční strasti si však na sebe s Evanem zvykli a naučili se jeden druhého respektovat. Ale teď je vše pryč…

„Vzpomínáš na něj?“ Zašeptal Petr. „Je to těžké, to vím…“ Odmlčel se a přemýšlel, jak nejvhodněji pokračovat. „Ale tím, že tady budeš postávat, nic nevyřešíš.“ Objal Guttu kolem ramen a odtáhl ji dále od kraje skály. Jejich vztah byl mnohem důvěrnější, než se na hraběnku a správce slušelo. A Gutta se tomu nebránila. Petr byl její jediná opora v těžkých časech, kdy na hradě osaměle čekala na svého chotě. A byl to on, kdo jí zachránil život, když rodila své dítě. Postupem času se mezi nimi zrodilo silné přátelské pouto. A z přátelského pouta vznikla láska. Láska, která nesměla být nikdy naplněna. Nejhorší etapa jejího života však začínala teprve nyní. A ona nepochybovala o tom, že při ní Petr bude stát i tentokrát.

„Čeká tam na tebe dcera…“ Petrova slova ji vytrhla ze zamyšlení. Obrátila k němu svůj zrak. Stál před ní v těžkém plášti ze silné nepromokavé látky, zespodu podšité liščí kožešinou. Pod ním vykukovaly přiléhavé nohavice zasunuté ve vysokých loveckých botách a nažloutlá kytlice z režného lnu, která jí připomínala, že ať jí pomohl jakkoli, je to jen poddaný, stejně jako všichni ostatní, kteří teď pobíhají v podhradí a hledají ji.

„Petře?“

„Copak?“

„Co s námi teď bude?“

Petr se smutně pousmál. „Co by. Budeš dál žít na hradě s Jitkou. Já se postarám o vše ostatní. Tak jako jsem se staral dřív.“ Snažil se situaci zlehčit, ale oba věděli, že vše je mnohem složitější. Hrad už dávno není jen Gutty a její dcery. Evan z Bubnu nebyl ani milující manžel, ani dobrý pán. Během několika let dokázal panství natolik zadlužit, že byl nucen dát jej do zástavy, a ještě tak zhoršil situaci, kterou započal jeho otec. Vojsko, které musel verbovat do bojů s husity, a které byl nucen živit ze svého, z něj udělalo téměř žebráka. Zbyl mu jen chátrající hrad a prázdný titul. Jen zásluhou krále, měli na hradě co jíst. Navíc i Gutta hlídala jejich zásoby ostřížím zrakem a dbala na to, aby i v těžkých dobách byla úroda rychle sklizena a dobře naskladněna. Teď se však situace změní. Je jen otázkou času, kdy se zde objeví páni z Nečtin a z Volfštejna a budou se opět dožadovat svých práv.

Lepší je nemyslet na to a netrápit se tím. Pohlédla vzhůru k nebi s ustaraným výrazem. Bouře se rychle blížila a vysoké smrky hrozily, že se pod náporem větru zlomí. Museli se co nejdříve dostat do bezpečí. Sotva se za Guttou a Petrem zavřely dveře, spustil se prudký liják a bouře se rozpoutala naplno.

Uvnitř bylo útulno. V místnosti již dávno nepobíhali psi a nepolehávali opilí vojáci.

Uprostřed stál dlouhý stůl se skromnou večeří. Guttina dcera Jitka seděla u krbu, ve kterém příjemně praskal oheň, a hrála si s malým štěnětem. Když spatřila matku, vyskočila a běžela jí naproti.

„Mami, podívej se, co mi přivezl strýček,“ natahovala k matce hubené ručičky, ve kterých držela chlupaté zvířátko.

„Jitko!“ zhrozila se Gutta. „Říkala jsem ti, že uvnitř žádné zvíře nebude. Psi patří ven!“ Snažila se svou dceru vychovávat tak, aby ji mohla jednou představit na královském dvoře. Evan z Bubnu byl horlivým katolíkem a stejně jako většina šlechticů, se kterými se stýkal, vstoupil do služeb krále Zikmunda. Do války s sebou vzal deset koní a po celou dobu bojů bránil hrad proti husitům. Pod jeho ochranou nebyl Buben nikdy dobyt. Byl jedním z mála šlechticů, kteří měli ke králi velmi blízko. Gutta nepochybovala o tom, že až boje ustanou, přivede je Evan na královský dvůr. Jitce bylo teprve sedm let, ale již nyní bylo vidět, že z tmavovlasé dívenky se smaragdovýma očima vyroste nádherná žena. Těšila se na okamžik, až ji představí u dvora.

Jenže Jitka nadšení a sny své matky nesdílela. Mnohem více ji zajímala příroda. Na koních se proháněla, jako by se na jejich hřbetě již narodila. Veškeré zvířectvo, které se pohybovalo po lese, či po nádvoří se snažila zdomácnit. Nyní stála v síni, svírala v náručí štěně a upírala na ni své oči, zelené a hluboké jako lesní tůňky.

„Tohle přeci není žádný pes, je to ještě malé štěňátko.“ Všichni na hradě si svou malou paní oblíbili. Gutta se tedy nedivila, když se její dcery zastala i jejich služebná Marie. Gutta ji poznala po svém příjezdu na hrad. Byla tehdy jediná, kdo se o ni mohl starat. Veškeré služebnictvo Evana z Bubnu totiž bylo mužského rodu.

„Ty mlč, nikdo se tě na nic neptal,“ okřikla si Gutta, ale vzápětí jí ostrá slova zamrzela. Marie si to ale příliš nebrala.

„Tak mami,“ naléhala Jitka. „Smím si ho nechat?“

„Dobře, ale ne že to dnes bude pes, zítra kotě a za týden budeš mít v síni i koně.“ Znala svou dceru dobře. Jedno zvířátko povolí a za chvíli bude zase plná síň.

„To určitě ne, mami,“ rozesmála se Jitka. Takhle viděla maminku raději. Bylo jí líto, že maminka buď pláče v pokoji, nebo se zlobí na všechny kolem sebe. Měla strach, když slyšela vojáky, jak ji hledají. Jitka byla sice ještě dítě, ale tušila, že něco není v pořádku. Včera přijel posel, který sloužil v osobní družině Evana z Bubnu. Viděla, že nesl mamince nějaký list. A když jej maminka přečetla, zavřela se ve své komnatě na dlouhé hodiny.

1. Hrad Buben

Seděla u psacího stolu ve svém podkrovním bytě. Z venku se ozýval rušivý zvuk aut, která přejížděla přes hlavní silnici sem a tam. Nebyl to zrovna byt, o jakém snila. Takový, kde by se mohla věnovat jen psaní a při tom by ji rušil pouze zpěv ptáků, šumění větru a hukot řeky.

Natalie Krausová byla šestadvacetiletá energická žena, která svůj život zasvětila historii. Příběhy plné napětí, vášně, bojů, slávy i úpadků ji uchvacovaly již od dětství. Když se na konci gymnaziálního studia rozhodovala co dál, neváhala a vybrala si studium Historie na Filozofické fakultě. Po pětiletém studiu nastoupila do západočeského muzea a zpečetila tak svůj vztah k historii. Nyní seděla nad notebookem a snažila se soustředit na prázdnou stránku na monitoru. Psala svou disertační práci, ale ať se snažila sebevíc, myšlenky jí od tématu neustále ubíhaly pryč. Na chvíli zavřela oči a představila si, že sedí na zápraží své chatky, pod okny burácí splav a na kopci se zdvíhají mocné zdi středověkého hradu.

Hrad Buben stál na skalnatém ostrohu nad řekou Mží od čtrnáctého století. Tehdy to byla majestátní pevnost, která po dlouhá léta odolávala nájezdům husitských bojovníků. Tvořila ho velká brána, vedle které stála mohutná obranná věž. Na protější straně byla hlavní část hradu, kterou tvořil palác o několika místnostech a konírna. Celá bašta byla uzavřená mohutnou zdí. Natálie sem jezdila od dětství. A už tehdy ty staré hradní zdi milovala. Cítila, jako by ji hrad přitahoval zevnitř. Pokaždé, když vystoupala na jeho nádvoří, cítila klid, který se kolem ní rozlil.

„Ach jo, ty chvíle jsou už dávno pryč,“ povzdechla si nahlas a pomyslela si, že se sama v tomhle bytě asi zblázní. Už teď mluví nahlas sama se sebou. Ale co, pomyslela si, není to jedno? Nikdo tady není, tak ani není, kdo by ji za to soudil. Pohrávala si s myšlenkou utéct odtud pryč. Ven, do přírody. Na Buben. Tak jako v dětství. Kde byly ty chvíle, kdy mohla nerušeně odpočívat a toulat se po krajině ze které byla cítit minulost na každém kroku.

Jezdila tam původně na chatu svých prarodičů. Jenže ti zestárli a s nimi i chata, o kterou se již nikdo nemohl starat. Dobrotu nedělala ani skutečnost, že se tam jezdilo rekreovat celé široké příbuzenstvo, které se ovšem o chatu starat odmítalo. Natálie vzpomínala, jak tam jezdívala s maminkou a s bratrancem Davidem. Bylo to vždycky na čtrnáct dní v létě. Přelom července a srpna. A pokaždé to dopadlo tak, že nejprve musela maminka uklidit celou chatu a pak, místo odpočinku, ji zevnitř i z venku natírala, čistila střechu a okapy… Zkrátka příliš času na odpočinek nezbylo a chata se stávala stále větší přítěží. Nezbývalo, než chátrající stavení prodat a doufat, že se dostane do správných rukou.

Natálie se zvedla od zapnutého počítače. Pohled na naplněný dřez ji utvrzoval v tom, že je na čase umýt nádobí. Ale touha zajet na Buben alespoň na chvíli byla silnější než její svědomí. Cítila se k tomu místu přitahována jakousi magickou silou. Z nějakého zvláštního důvodu měla pocit, že tam patří…

Natálie měla v muzeu každý den přístup ke spoustě starých listin. Ale o historické podklady k Bubnu se příliš nezajímala. Vždyť také prakticky žádné neexistovaly. Veškeré informace o tomto místě pocházely až z devatenáctého století, stejně jako kresby a rytiny. A ty již nedokázaly zachytit hrad v jeho původní podobě. Všechny úvahy se tedy zakládaly na pouhé představivosti jejich autorů. Situace se změnila teprve nedávno…

Bylo to asi před dvěma měsíci. Přerovnávala kartony se starými dokumenty, když tu na ni z prachu vypadla složka bez jakéhokoli bližšího určení. Chvíli zjišťovala, kam patří a ve kterém kartonu by mohla chybět, ale nic takového nenašla. Stačil okamžik a bez přemýšlení zastrčila složku do kabely pověšené přes židli. Sama netušila, proč to udělala. Ani nevěděla, co složka obsahuje. Snad to byla předtucha, snad instinkt a možná jí v tu chvíli zazněl v hlavě hlas, který ji nabádal k takovému činu. Až večer, když ji doma v klidu prohlížela, si uvědomila, co by se stalo, kdyby na to někdo přišel. Z muzea bylo přísně zakázáno vynášet jakékoli dokumenty, natož takové, které, jak se ukázalo, měly obrovskou hodnotu.

Zcela fascinována se do nich začetla a ani nevnímala čas. Byly to většinou svatební a majetkové smlouvy, jeden pozůstalostní inventář a jakási dohoda, mezi Evanem z Bubnu a někým, jehož jméno se nedalo přečíst. Pergamen byl v tom místě přeložen a inkoust se stal nečitelným.

Natálie dočetla až v půl čtvrté ráno. Za dvě hodiny vstávala do práce a měla pocit, jako by pracovala celou noc v dole. Jenže i za ty dvě krátké hodinky měla opět svůj sen z dětství, na který už dávno zapomněla. Byl to stejný sen, který se jí opakovaně zdával již v dětství během prázdnin na chatě. Nyní se jí vše vrátilo, a to byla od toho tajuplného místa na kilometry daleko. Ve snu se odehrával trhaný a viditelně tragický příběh ze středověku. Zjevovalo se v něm několik postav. Už tehdy podvědomě cítila, že by to mohl být Evan z Bubnu a jeho manželka Gutta.

Jistá si tím však nebyla. Šlo jen o instinkt, který ji utvrzoval, že se nemýlí.

Od té doby se po práci zavírala na dlouhé hodiny v muzeu a hledala další dokumenty. Několik málo jich našla. Nějaké cenné listiny, týkající se hradu Bubnu a hradu Volfštejna, tedy panství, která byla spjata s tímto příběhem. Až když se o Buben začala blíže zajímat, zjistila, že nějaké informace o rodech pánů z Bubnu, z Volfštejna i z Hrádku existují. Ale další smlouvy a jiné dokumenty, které by se podobaly těm ve složce, již nenašla. Stále však byla přesvědčená, že je tady něco, co přehlédla. Ona, nebo jiní badatelé.

Stránka na monitoru byla stále prázdná a Natálie s povzdechem rezignovala. Takhle nic nenapíše. Jak se má soustředit na Plzeň v devatenáctém století, když je myšlenkami na středověkém hradě. Rozhodla se rychle. Zaklapla notebook a za chvíli už seděla v autě.

Krajina kolem ní rychle ubíhala. Když dojela až pod hrad, nebe se barvilo do nachového oparu. Přestože jarní sluníčko přes den již pěkně hřálo, takhle k večeru bylo ještě znát, že je teprve duben. Natálie se zachumlala do bundy a dlouhého šátku, který měla omotaný kolem krku. Stoupala po drolící se cestě příkrým kopcem vzhůru k hradu. Z kdysi hrdé obrané pevnosti zbyly pouze obvodové zdi a náznak paláce uvnitř hradeb. Na skále na východní straně byly vidět zbytky obranné věže. Ze severního pohledu dominovalo jediné zbylé okno.

Natálie došla až na nádvoří. Zvedla spadlou ceduli, na které památkáři sdělovali nevděčným turistům něco z hradní historie. Zjevně je více zajímaly lavičky kolem ohniště, kde si mohli opéct špekáčky. Natálie si povzdechla. Folie na desce byla protržená a tištěné papíry se pomalu rozpíjely a trhaly. Teď už si toho moc nepřečtou, ani kdyby chtěli, pomyslela si ironicky. Došla do konírny. V duchu se usmála. Vždyť tohle vůbec nebyla konírna, nebo ano? Kdo ví?

Do současnosti se nedochoval ani nákres původní podoby hradu a to, co informační turistické cedule prezentují jako fakta, jsou ve skutečnosti snahy odborníků dopídit se skutečnosti. Takže vlastně, proč by to nemohla být konírna? Ostatně říká se tomu tak již od nepaměti, takže na tom asi něco bude. Napadlo ji, že vůbec nepřemýšlí jako historik, ale jako sentimentální blázen, který si vymýšlí nesmyslné příběhy. Jenže v jejích snech ty příběhy byly tak skutečné a zbytky hradu zapadaly přesně do zdí, které v nich vídávala. Třeba tak skutečně vypadal.

Vítr začal foukat ostřeji a Natálie si uvědomila, že si nevzala ani svetr. Nemá cenu tady něco vymýšlet. Zajde se podívat na chatu a pojede domů.

Chata vypadala hůř, než čekala. Starý nátěr byl skoro sloupaný, dřevo na mnoha místech začínalo tlít a podezdívka se pomalu sesouvala. Stačí málo, sesune se úplně a za ní spadne celé stavení. Chtělo se jí plakat. Chtěla, aby chata zůstala v dobrých rukou, aby nechátrala, když se už o ni nezvládali starat. Takový obraz zkázy však opravdu nečekala. Cítila obrovskou bezmoc a oči se jí zaplnily slzami.

Už by měla jet raději domů. Bylo dost chladno a cítila, že ji začíná škrábat v krku. Doma v teple a s šálkem horkého čaje bude lépe.

Gutta stála u okna a pozorovala řeku. Na stejný obrázek hleděla každý večer přes sedm let. Sledovala prudké kapky, jak dopadají na hladinu řeky a vytváří na ní kola, jež se rozbíhají se až ke břehům. Usadila se do křesla, a hlavu si opřela o vysoké opěradlo. Kdysi tady sedával Evan.

Měla by jít spát, už je pozdě. V posledních dnech tu takhle sedává stále častěji. Zvedla se a zhasla svíčku. Místo spánku se však dostavily vzpomínky...

Slunce tehdy jasně svítilo a vzduch byl tak hustý, že by se dal krájet. Bylo nesmírně horké léto. Gutta se trmácela na koni už hezky dlouho. Vyjela vstříc novému osudu.

Blížil se večer a slunce nepřestávalo nemilosrdně pálit. Gutta byla hladová a celá rozlámaná. Nejvíce se těšila na teplou vodu v kádi a večeři. Jaký asi bude její manžel? A co jsou vlastně ty manželské povinnosti, o kterých se jí zmínila matka, ale nechtěla prozradit víc? Prý jí to vysvětlí manžel. Manžel… už to slovo jí znělo cize… Její muž. Brzy však zjistila, že si všechno představovala moc jednoduše a romanticky. Další okamžiky jí měly přinést tvrdou životní zkušenost.

Konečně dorazili k hradu. Z tváře se jí vytratila všechna barva. Tohle přece není domov. Tohle je zlý sen! Seděla strnule na koni a nevěřícně přebíhala zrakem po nádvoří. Všude byl nepořádek, na zemi se povalovala sláma, zbytky jídla a exkrementy – Gutta doufala, že jen zvířecí. Mezi tím vším pobíhali slepice a vepři a přímo před vchodem do síně bylo přivázáno několik koz. Začal se jí zvedat žaludek. Kdyby ho neměla prázdný, určitě by zvracela.

„Co je to tady za bordel, koukejte odvést ty prasata ze síně!“

Řev, který slyšela, se ozýval z útrob hradu. Vzápětí se ze dveří s kvičením vyřítilo vyděšené prase. Hned za ním vylétly s kvokáním dvě slepice.

„Tak tě u nás vítám, má drahá neznámá choti,“ ozvalo se a Gutta pohlédla na muže, který se objevil na prahu dveří. Byl mohutný a oproti Guttě velmi vysoký. Černé vlasy měl tak mastné a zcuchané, že se ani nedala určit jejich délka. Tmavé oči na ni hleděly z pod hustě zarostlého obočí a ostře řezané rysy tváře se skrývaly pod mohutným plnovousem. Na sobě měl kytlici, stejně špinavou a mastnou, jako vlasy, přepásanou širokým koženým pásem, na němž měl kromě zbraně přivázané různé kožené váčky. Zastavila se pohledem na širokých stehnech uvězněných v bavlněných nohavicích. Čistotou příliš nezářil, ale i přes úzkost a strach, jež v ní pohled na Evana z Bubnu vyvolal, uznala, že z něj vyzařuje jisté charisma.

„No tak, nedívej se na mě tak vyděšeně. Nevypadám snad jako princ z pohádky?“ začal se hrubě smát a Gutta pojala podezření, že už má něco upito. Její strach začal vzrůstat.

„Ach bože, tohle nemůže být pravda,“ zašeptala si spíše pro sebe, ale zaslechl to i muž ve dveřích.

„Ale, ale, madam měla jiné představy o svém budoucím muži? No tak to tě budu muset zklamat, protože příští roky svýho života strávíš se mnou.“ Zasmál se znovu a Gutta cítila, jak se jí útroby svírají obavou.

„Pojď, odvedu tě do svý ložnice,“ napřahoval Evan ruku. V síni se ozval hlahol a smích dalších mužů. „Tak je to správný, rovnou do postele, Evane. Ať víš, co ženuška umí.“ Gutta jeho ruku s odporem přijala a vešla za ním do hradu.

„Tak, tohle je teď tvoje království,“ rozhodil rukou po nevelké místnosti.

„Je to jen má ložnice?“ zeptala se s nadějí.

„Tvá?“ zase se zasmál, „holka, kdyby tady měl každej svojí ložnici, tak bychom museli bydlet i v prasečím chlívku. Tohle je NAŠE ložnice! Doufám, že ti nebude vadit, když s tebou budu líhat v jedné posteli.“ Podíval se na ni posměšně a čekal, co odpoví.

„Ne, to samozřejmě ne,“ Gutta netušila, jak moc ho svou nejistou odpovědí pobaví.

„No vidím, děvče, že se s tebou nudit nebudu. Asi máš hlad,“ zamyslel se a podíval se z okna na nádvoří. „Hej, přineste sem něco k jídlu své nové paní, bando líná.“ Křikl dolů na pobíhající služebnictvo. Když pohlédl zpět, uviděl, jak Gutta stojí u krbu, smutně hledí do praskajícího ohně a nervózně žmoulá sukni. V tu chvíli se v Evanovi zdvihla vlna soucitu a něžnosti. Pocitů, které v sobě pocítil vůbec poprvé. Jako by si uvědomil své hrubé chování.

Něžný tón, kterým na Guttu promluvil, ho téměř polekal.

„Líbí se ti tu?“

„Jsem unavená a jediné co se mi v tuhle chvíli líbí, je lože, můj pane.“ Guttina slova však na něj měla zcela opačný účinek, než její vzhled a Evan se rychle vrátil ke svému původnímu tónu. „Tak je to správné,“ zasmál se zase a plácnul ji hrubě přes pozadí. „Nemysli si, že půjdeš hned spát. Nejdřív se budeš věnovat mně. Jasný?“

„Pane, jsem opravdu unavená, a také značně zaprášená z dlouhé cesty. Ráda bych se umyla. Můžu vás požádat o káď s teplou vodou?“ Dodala tiše a modlila se, aby jí manžel vyhověl.

„Cože? Jakou káď? V té máme naložené zelí!“ Podíval se na ni překvapeně. Co si to ta ženská sakra vymýšlí? „Jestli se chceš umejt, tak si dojdi dolu k potoku. Pošlu ti Marjánu, ať de s tebou.“ Evan vyšel rázně z pokoje a udiveně při tom kroutil hlavou.

Takové přivítání Gutta nečekala. Voda v potoce byla i přes horké počasí nesmírně ledová. Rozhodně to nebyla koupel, o které snila celou cestu, při které by si odpočinula a uvolnila svaly namožené celodenní jízdou na koni.

Zanedlouho už ale seděla na sedátku v okně a jedla čerstvý sýr s chlebem. Nebyla to zrovna hostina, ale po celodenním hladovění jí chutnalo. Víno bylo trochu nakyslé, jenže něco jí říkalo, že čím více ho vypije, tím lépe bude snášet dnešní noc. Bála se, strašně se bála. Hlavně proto, že nevěděla, co ji čeká.

Když cvakly dveře od pokoje, škubla sebou leknutím a málem převrhla pohár s vínem.

„No tak, snad se mě nebojíš, vždyť mě ani neznáš a už si vyděšená jako myš.“ Evan vstoupil do místnosti jen v kalhotách a s utěrákem přehozeným přes ramena.

„Dokonce sem se kvůli tobě umyl,“ prohlásil s úšklebkem a přisedl na protější lavičku. „Už si najedená?“ Když přikývla, pokračoval: „Tak si pudeme lehnout.“ Tón, kterým to řekl, prozrazoval, že odporovat je zbytečné. Gutta opět přikývla a nejistě odložila pohár.

„Koukám, že moje nevěsta je pěkná vochmelka,“ znovu se zasmál tím smíchem, který začínala nesnášet.

„Měla jsem žízeň“, bránila se, ale nebylo jí to nic platné. Když se zvedla z lavičky, zapotácela se a určitě by upadla, kdyby ji nezachytil.

„To vidim, žes měla žízeň. Měla sis ho nechat naředit, když neumíš pít.“ Prohlásil rázně a pak udělal něco, co ji naprosto šokovalo. Uchopil její spodní košili u krku a jediným pohybem ji rozerval v půli, při čemž za své vzalo i šněrování svrchního oděvu. Stála tu před ním v celé své nahé kráse a vzpamatovávala se z šoku. Snažila se zakrýt rukama, ale on jí je držel od těla.

„Nehraj si na cudnou. Chci si prohlídnout svou nevěstu.“ Přejížděl jí očima po těle a nevnímal krev, která se jí hrnula do tváří. Náhle ji chytil za pas a hodil do postele. Gutta si rychle přitáhla nohy k tělu a sledovala, co se bude dít dál.

Díval se jí do očí a začat si svlékat kalhoty. Přestože byla Gutta slušně vychovaná, nedokázala od něj odtrhnout oči. Když však spatřila stín v jeho klíně a mužství, které z něj vyčnívalo, vykřikla a vyskočila z postele. Její snaha byla marná. Než stačila někam utéct, chytil ji Evan zezadu za boky a pevně přidržel. Stoupl si těsně k ní a vychutnával její nahou pokožku na svém těle.

„Kampak chceš asi jít, co?“ zašeptal jí hrubě do ucha. „Vždyť si nahá! To chceš, aby tě takhle viděli chlapi v síni?“ Gutta nevěděla, co má odpovědět. Stála bosa na studené podlaze a celá se chvěla. Sama nevěděla, zda zimou nebo strachem.

„Ty se toho bojíš?“

„Čeho? Ty opravdu nevíš, co teď budeme dělat?“ Divil se a když zavrtěla odmítavě hlavou, zase se začal tak odporně smát. „Tak já ti to teda řeknu. Teď se totiž pěkně pobavíme a budeme doufat, že za pár měsíců budeš chodit s velkým břichem.“

Co následovalo pak, si jen nerada připomínala. Uchopil ji znovu za boky a hodil do postele. Pak jí přitiskl ruce za hlavu, roztáhl jí nohy a pronikl do ní. Pamatovala si jen nepříjemnou bolest a jeho zpocené tělo, když se nad ní s hekáním pohyboval. Pak přišly milosrdné mdloby.

Krátce po svatbě Gutta zjistila, že je v jiném stavu. Perioda se dostavila pouze jednou asi čtrnáct dní po jejím příjezdu na hrad. Milostný život s Evanem nebyl žádný med, ale dostál svému úkolu a zplodil dědice. Pro Guttu se moc nezměnilo. Dále vykonávala roli hospodyně na hradě, protože brzy po příjezdu pochopila, že pokud se chce dobře najíst, musí převzít dohled nad kuchyní i spižírnou. Celé těhotenství prožila pokojně a byla přesvědčená, stejně jako Evan, že mu porodí zdravého syna a dědice. Ale osud psal úplně jiný příběh.

2. Vykopávky

Telefon vyzváněl jako zběsilý. Natálie rychle vypnula sprchu a poslepu nahmatala osušku.

„Karol?“ zvedla vesele sluchátko. „Jak se ti daří? Dlouho ses neozvala…“ Zabalená v osušce a se sluchátkem u ucha vyndala dvě topinky z topinkovače.

„Naty, musím s tebou mluvit. Mám skvělou novinku. Týká se toho tvého tajuplného hradu.“

Natálie si topinku namazala marmeládou a labužnicky se do ní zakousla. Skvělé jídlo a skvělé zprávy, to mám po ránu nejraději, pomyslela si a usmála se.

„Tak povídej, co je s Bubnem? Mám pocit, že už nemůžou být žádné dobré zprávy, které se ho týkají. Každou chvíli mi totiž někdo sděluje, kde zase spadl nějaký kámen.“

„Věř, že dobré zprávy jsou.“ Karolina se zasmála. „Ale po telefonu ti to říkat nebudu. Máš dneska čas? Přijedu z Prahy o něco dřív. Co říkáš tak v půl třetí U Kocoura?“

„Super. Budu tam.“ Natálie rychle dojedla topinku a běžela se obléct. Jestli chce být v půl třetí v kavárně, musí ještě zařídit spoustu věcí v práci.

Karolina byla od dětství Natina nejlepší kamarádka. Chodily spolu na základní školu a později studovaly i stejné gymnázium. Nastoupily dokonce na stejnou vysokou školu, jen zaměření práce se lišilo. Zatímco Natálie měla vystudovanou historii a nastoupila do muzea na poloviční úvazek, aby se mohla dostatečně věnovat své disertační práci, Karolina vystudovala archeologii a pak odešla do Prahy, aby si rozšířila znalosti o restaurování uměleckých předmětů. Archeologii se však nadále věnovala a spolupracovala s některými kolegy v plzeňském muzeu. Nyní seděla v kavárně U mlsného kocoura, a netrpělivě čekala, až Natálii sdělí novinky z vykopávek. Karolina byla hezká žena s dlouhými černými vlasy a světlou pletí. Díky tomuto kontrastu působila velmi přitažlivě. Auru, kterou kolem sebe šířila, ještě zvýrazňovaly tmavě hnědé veliké oči orámované hustými řasami. Přestože od dětství bojovala s nadváhou, uměla se skvěle obléknout a prodat svou ženskost. Natálie ji proto obdivovala.

Nečekala dlouho. Živelná Naty vtrhla do kavárny ve slušivém starorůžovém sáčku, úzké hnědé sukni a neskutečně vysokých a hlučných lodičkách na dřevěné podrážce. Nazrzlé vlnité vlasy jí jako vždy nezkrotně poletovaly kolem hlavy. Byla pravý opak klidné Karoliny. Její postava byla malá a drobná, což se snažila vylepšit oblíbenými vysokými podpatky. Vlasy měly měděný nádech a dokonale ladily se zelenýma očima.

„Ahoj, Káji.“ Netrpělivě dosedla na židli. „Tak povídej, nenapínej mě.“ Rychle shodila sáčko a odložila kabelku. Zběžně prolistovala nápojový lístek, který znala už nazpaměť.

„Dám si latté a medovník,“ pronesla s umělým úsměvem ke slizkému číšníkovi, který se snažil chovat jako Oldřich Nový z filmu pro pamětníky, ale nikdy mu to moc nešlo. Číšník s lehkou poklonou odešel a Natiny oči se opět obrátily ke Karolině. „Tak o co jde?“

Karol se tajemně usmála. „To bys ráda věděla, viď?“ Ale dále Natálii nenapínala. „Štefan, jeden můj kolega z praxe, se mi zmínil, že existují plány, které zachycují podzemní části hradu.“

„Podzemní části?“

„Přesně tak. Ve skutečnosti žádné podzemí u hradu prokázané není, ale tyto plány naznačují, že se možná mýlíme.“

„Počkej, a co by se s tím dalo dělat? Budete tam kopat?“

„Na systematický výkop nejsou finance, navíc teď máme hodně záchranných akcí. Ale už jsem se domluvila se Štefanem, že bychom se na to mohli podívat na vlastní pěst.“

„To nezní moc profesionálně…“ podotkla sarkasticky Natálie.

Karolina se zasmála. „To také profesionální není. Ber to tak, že pokud něco najdeme, bude to náhodný nález, jako když najdeš střepy na poli.“

„No to je opravdu velká náhoda, podkopat hrad a tvrdit že se procházím po poli.“ To už se smály obě. Zřejmě dost nahlas, neboť číšník nesoucí jim objednané nápoje si nápadně odkašlal.

Dívky na sebe významně pohlédly a zasmály se znovu.

„Jsme jako malé. Chodíme sem sto let a pokaždé ho musíme provokovat,“ konstatovala tiše Natalie. Poté lžičkou sebrala pěnu z kávy a labužnicky ji ochutnala. „Kdy to provedeme? Mělo by to být co nejdřív.“

„Měly bychom ještě nějaký čas počkat. Přece jen je duben, zem je ještě promrzlá a tvrdá,“ podotkla Karolina a pak se zamyslela. „Nevím, co si představuješ, že tam budeme dělat. Nemůžeme ve třech lidech odkrýt celou plochu.“

„To ani není nutné. Povrch se tam již zkoumal.“

„A našlo se něco?“

„Vůbec nic. Jak překvapivé, že?“

„Hm, ani ne.“ Karol se zachmuřila. „Domluvím se se Štefanem a něco vymyslíme.

Nemůžeme se tam prokopávat jako krtci. To nemá smysl.“

Dívky si ještě nějakou dobu povídaly, než se rozešly domů. Měly před sebou volný víkend. Natálie si plánovala, jak se bude věnovat disertační práci. Doteď netušila, jak se vlastně dostala ke studiu dějin devatenáctého století, když tolik milovala středověk.

Cestou domů se spustila průtrž mračen. Než dojela tramvají do své stanice, nebe pročísl blesk a uhodil do vozu. Bylo to, jako by se zastavil čas. Lidé vyděšeně křičeli a snažili se dostat z tramvaje pryč. Natálie vůbec netušila, co se ve skutečnosti stalo. Strnule stála na stejném místě, nevnímala okolní chaos a paniku, ani cestující snažící se protlačit kolem ní ke dveřím. V tu chvíli měla pocit, že nestojí v tramvaji, ale na ostrohu nad řekou a shlíží na divokou řeku valící se přes kameny pod sebou. Viděla bouřku, nebe, které pročesával jeden blesk za druhým, stromy, které se v náporech větru ohýbaly téměř k zemi. Dole u řeky lidé pobíhali sem a tam. Snažili se uniknout vojákům na koních, kteří popravovali jednoho po druhém. A ti, kteří neseděli na koních, pobíhali v davu a oháněli se kolem sebe palcáty. Všude kolem se rozlévala krev vsakující se do vodou promáčené země.

Náhle z davu vyběhla mladá žena. Na sobě měla hrubou zástěru a promáčenou kytlici shrnutou z jednoho ramena až do pasu, takže se ve světle blesků lesklo její nahé ňadro. Žena utíkala na houpající se lávku. Snad se chtěla jen schovat a uniknout tak krvelačným vojákům. Uniknout a běžet pro pomoc do blízké vsi. Její snaha však byla zbytečná. Jeden z vojáků si ženy povšiml a vyrazil i s koněm za ní. Pak stačilo jen pár okamžiků. Žena uklouzla na mokré dřevěné lávce a po krátké snaze, udržet se jednou rukou za kluzké zábradlí, se vysílená svezla do ledové řeky. Natálie slyšela ten zoufalý křik a pláč, vnímala, jak kolem ní vzrůstá panika. Jak do ní vráží vojáci a stráž snažící se bránit vstup do hradu….

„Slečno, není vám nic? Jste v pořádku?“ Zpět do reality ji přivedl cizí hlas. Muž běhal od jednoho cestujícího ke druhému a snažil se zjistit, zda není nikdo zraněný. Všichni byli v pořádku, i když bědování některých starších lidí tomu nenasvědčovalo.

Natálie omámeně vystoupila z vozu. Nesnažila se zjistit, co se stalo. Proplétala se davem lidí, který proudil po chodníku, a kráčela k domovu. Než došla až k domu, byla promočená na kost. Studený déšť jí pomohl probrat se a začít vnímat své okolí. Odemkla dveře a vešla dovnitř. Když minula schránky, otevřely se dveře v přízemí a objevila se šedivá hlava starostlivé sousedky.

„Slečno Krausová, máte tu poštu.“ Oznamovala stará paní a prohlížela si Natálii protivným pohledem. „Neměla byste chodit v tomhle počasí bez deštníku. Jste promočená na kost. Ještě se nachladíte. Nechcete jít ke mně na čaj?“

Překvapeně pohlédla na sousedku a s díky odmítla. „Jste hodná, paní Táchová, ale raději si napustím horkou vanu. Není dobře zůstávat v mokrém oblečení.“ Vybrala rychle schránku a spěchala nahoru.

„Máte pravdu. To není dobré.“ Uznala sousedka a zalezla zpět do svého království. Kukátkem ve dveřích však Natálii sledovala, dokud se jí neztratila z dohledu. Ti mladí jsou dnes tak divní, pomyslela si. Vůbec nemyslí na své zdraví.

Natálie rozložila mokré sáčko přes židli a postavila ji k topení. Všechno se jí lepilo na tělo a nepříjemně studilo. Přemýšlela, co by bylo nejlepší udělat, aby nenastydla a zároveň uspokojila svou touhu lenošit. Nakonec vyndala z lednice načatou láhev medoviny, nalila ji do varné sklenice a dala na pár minut ohřát do mikrovlnky. Než se medovina ohřála, napustila horkou vodu do vany a přilila levandulový olej. Obě vůně se začaly příjemně mísit vzduchem.

Pustila si relaxační hudbu, zapálila svíčku na okraji vany a s rozkoší se ponořila do horké vody.

Co se to tam venku vlastně stalo? Usnula snad ve stoje? Snažila se přijít na nějakou normální odpověď, ale žádná nepřicházela. To snad ani nemohl být sen. Bylo to tak skutečné. A to údolí… Stála přece na hradbách Bubnu. A dole se udála nějaká strašlivá událost, vypadalo to, jako přepadení husitským vojskem. Natálie vzpomínala, jestli existovaly zmínky o napadení hradu husitskými vojsky. I kdyby se taková událost opravdu stala, jak je možné, že to viděla, tak skutečně, jako by opravdu stála na bubenských hradbách?

Klidnou hudbu prořízl ostrý zvuk telefonu. Přestože již většina domácností pevnou linku nepoužívala, její pronajatý byt byl stále ještě na pevnou síť připojen. Protože v něm bydlela teprve krátce, běžně se stávalo, že jí volali zcela cizí lidé a sháněli se po předchozích majitelích. Natálie si dál spokojeně lenošila ve vaně a snažila se telefon nevnímat. Volající však byl vytrvalý.

„Kruci, je půl sedmé večer. To nemůžu mít ani chvíli klid?“ Znechuceně odložila pohár s medovinou a sáhla po osušce. Než tam dojdu, určitě to přestane vyzvánět, pomyslela si. Ale volající byl opravdu nezvykle vytrvalý.

„Prosím, Krausová,“ ohlásila se do telefonu.

„No to je dost, copak ty nezvedáš telefon?“ Babička. Naty se mimoděk usmála. Tak tohohle volajícího může slyšet třeba o půlnoci.

„Ahoj babi, byla jsem ve vaně. Jak se s dědou máte?“

„Což, my se máme dobře, ale co ty? Už máš dopsáno?“

Natálie se zašklebila do telefonu. „Babi, disertačku přece nejde napsat za půl roku. To ještě nějakou dobu potrvá.“ A potrvá to asi dlouho, když se místo devatenáctému století v Plzni věnuju středověku na Bubnu, pomyslela si. Babičce to však raději nesdělovala.

„Máme pro tebe s dědečkem překvapení. Kdy přijedeš?“

Chtěla se začít vymlouvat, že nemá čas, a že hned tak k babičce nepojede. Že musí studovat, a také že práce zabírá hodně času, ale cosi v babiččině tónu ji přimělo odpověď zmírnit.

„Nevím, mám teď hodně práce. Nemůžeš mi to říct po telefonu?“

„To nejde. To už by pak nebylo překvapení. Tak co, přijedeš?“

Byl čtvrtek večer. Sice plánovala, že si o víkendu udělá výlet na Buben a porozhlédne se po nádvoří, aby věděla, kde vlastně chce Karol se Štefanem začít kopat, ale nakonec si řekla, že to chvíli počká.

„Dobře. Tak zítra zajedu domů. Večer. A u tebe se zastavím v sobotu po obědě. Souhlasíš?“

Babička už byla o poznání veselejší. „A co kdybys přišla v sobotu na oběd? Chtěli jsme ti pak s dědou ukázat to překvapení.“

„Jak ukázat? Myslela jsem, že mi to řeknete?“ Nevěřícně zavrtěla hlavou.

„To řekneme. Ale vsadím se, že až zjistíš, co to je, budeš to chtít vidět. Tak co? Nějaké speciální přání na sobotní oběd?“

Natálie se usmála. Jednou za měsíc přijede do rodného města, musí obejít všechny babičky, popovídat si s maminkou, vyslechnout všechny novinky a pak zase může odjet. A babičky se předhání, která udělá jí lepší oběd. Natálie totiž nemá o babičky nouzi. Kromě matčiny a otcovy matky má také prababičku, které je úctyhodných devadesát sedm let a vypadá jako skutečná pohádková babička s bílými vlasy a růžolícími tvářičkami. Tentokrát to vyhrála babička z otcovy strany.

„Dobře. Přijdu na oběd.“

Babička byla spokojená. „Tak já udělám uzenou polívku a vdolky.“

Natálie si představila krásné nakynuté vdolečky, s marmeládou, tvarohem a zakysanou smetanou. „Už se moc těším. Budu tam v jedenáct, ano?“

„Tak fajn, budeme tě čekat. A přijeď autem.“

Co je zase tohle za speciální požadavky? Znovu nevěřícně zavrtěla hlavou, dnes už podruhé. „Proč autem? Myslela jsem, že si pak spolu nalijeme víno?“

„Víno si můžeme dát večer. Vsadím se, že až ti s dědou řekneme, o co jde, budeš to chtít vidět, a to bez auta nepůjde. A nevyzvídej už.“ Pohrozila jí se smíchem a Naty už se nebránila.

„Tak jo. Přemluvila jsi mě. To jsem teda opravdu napjatá, co to je za překvapení. Že byste si na stará kolena pořídili s dědou novej stan?“

Babička s dědou od mládí jezdili na dovolenou pod stany na břehy řeky Berounky. Jako dítě s nimi jezdívala také a byly to krásné časy. Když se však většina pozemků v povodí řeky dostala do soukromých rukou, přestávalo být každoroční stanování reálné. A babička s dědou stan nakonec prodali s tím, že už jsou na taková dobrodružství stejně staří, a že už své kosti raději budou udržovat v teple panelákového bytu. Jenže zvyk je železná košile a již první rok poté, co stan neměli, začali bědovat, jaké je v tom paneláku přes léto horko, a že tam není co dělat.

„Stan ne, ale... skoro.“ Babička už měla pravdu na jazyku, ale vydržela a neprozradila Natálii nic. „Zkrátka musíš přijet. A nevyzvídej už, neměla bys žádný překvapení.“

„Tak pozdravuj dědu a já tam budu v sobotu před obědem.“ Naty se s babičkou rozloučila a položila sluchátko. Co si to ti dva zase vymysleli? S úsměvem šla vypustit vanu a sfouknout svíčku. Pro dnešek bylo novinek dost. Je na čase jít spát, nebo ráno nevstane do práce.

Gutta seděla u kolovrátku a spřádala ovčí rouno, když se z nebe začaly snášet první vločky sněhu.

„A je to tu, paní.“ Madla vyskočila od svého rouna a začala zmateně pobíhat po síni.

„Sem věděla už vod rána, že se něco přižene. Vypadá to, jako by se čerti ženili.“

Petr jen zakroutil hlavou nad ustrašenou služkou a došel ke krbu, aby do něj přiložil další poleno. „Madlo, sedni si, vždyť je to jen sněhová vánice.“

„Madla má pravdu,“ zvedla se ze své židle ustaraně Gutta. „Venku je vichr už od rána, a ke všemu teď začíná padat další sníh. Evan už měl být dávno doma.“

„Paní, přece víte, že cesta sněhem není jednoduchá, ani pro koně, natož pro koně s povozem. Pán se jistě ani nevydal na cestu. Zůstal někde v hostinci a přijede, až ten nečas ustane a vítr se uklidní.“

„Kéž bys měl pravdu.“ Povzdychla si a došla k oknu. Pootevřela okenice a vyhlédla ven. „Je to hrozné počasí. Půjdu se podívat do kuchyně, zda už bude hotová večeře,“ řekla a raději přibouchla okenici, od které vanul ledový vzduch. Již po cestě do kuchyně cítila podivné napětí v zádech.

Musela projít přes nádvoří do budovy na protější straně hradby. Přibouchla těžké dveře, aby se sníh nedostal až dovnitř a těžkopádně sešla tři schůdky. Uvnitř bylo až nesnesitelné horko a ve vzduchu se mísila vůně jídla a svařeného vína s pachem zpocených těl lidí, kteří se nacházeli uvnitř. Kromě Marie a pomocné kuchařky Beáty tady bylo několik vojáků, kteří se střídali na stráži a přišli sem zahřát své prokřehlé údy.

„Marie, kdy budeš hotová s jídlem?“ Optala se Gutta a snažila se nevnímat svůj žaludek, který se jí díky těžkému vzduchu nepříjemně houpal.

„Za chvíli to bude paní, oheň v krbu špatně hoří, prase se těžko peče.“ Marie ustaraně píchla do prasete, ze kterého už odkapával tuk. Guttě se při pohledu na prase, udělalo ještě více nevolno. Rychle se otočila a stoupala po schodech ven na čerstvý vzduch. Začala se cítit unavená, což bylo v jejím pokročilém stavu těhotenství obvyklé. Minula hlavní síň a stoupala po schodech do své ložnice, aby si trochu odpočinula, když se jí začala točit hlava. Na chvíli se opřela o chladnou zeď. V tom ucítila bolest, která ji sevřela jako ocelové kleště. Proti své vůli hlasitě zasténala. Nikdy nechtěla dávat najevo svou slabost, tím méně před manželovým služebnictvem. Ale tohle se nedalo vydržet.

„Paní, jste v pořádku?“ Petr zaslechl Guttino naříkání a rychle vyběhl na schodiště. Našel ji opřenou zády o zeď a ztěžka dýchající.

„Petře, myslím, že dítě se hlásí na svět. Ať mi Madla připraví pokoj a zavolej Marii a porodní bábu.“

Petr pomohl paní do síně a spěchal vykonat její příkazy. V síni se jí už ujaly služky. Ohřály horkou vodu, povlékly čistě postel a připravily porodní židli. Gutta netrpělivě přecházela po místnosti a tiše trpěla. Věděla, že to musí vydržet a chodit co nejdéle, aby porod proběhl rychle. Vzpomínala na svou matku, když rodila její mladší sestry. Petr se vrátil rychle a přivedl s sebou porodní bábu, která byla pro tuto příležitost ubytována v podhradí již delší dobu.

„Tak, paní, pudeme na to.“ Bába vypadala celkem zkušeně, přesto se Gutta v první chvíli zděsila. Ta ženská snad v životě neviděla vodu.

„Paní, poďte se posadit, já se podívam, jak ste daleko.“

„To na mě chcete sahat těma černýma rukama? Nejprve se umyjte. Já to ještě chvíli zvládnu sama.“ Gutta rozhodně ucouvla před napřaženýma rukama porodní báby a kývla na Petra, ať dohlédne na její umytí.

Porod byl dlouhý a těžký. To, co z počátku vypadalo jako snadná záležitost, se začalo rychle zhoršovat. Rodička byla připravená na porod, ale dítě se stále neobjevovalo. Posílat do vsi pro doktora nemělo v tomhle počasí žádnou cenu. Stejně by se tam včas nikdo nedostal.

Po nekonečně dlouhé době se bába rozhodla jednat. Vsunula do rodičky ruku, aby zjistila, že dítě se rodí nohama napřed.

„Paní, buďte v klidu, za chvíli se vrátím.“ Bába rychle vyšla z místnosti a zamířila k Petrovi, který seděl u krbu s hlavou v dlaních.

„Je to špatné, že?“ Otázal se s úzkostí v hlase. Svou paní si oblíbil a teď tušil, že se blíží její poslední hodinka.

„Dítě se neobrátilo, jak mělo. Je dost velké. Paní ho nedokáže porodit.“

„Je nějaká naděje?“ Petr pohlédl na bábu, ale sám už věděl, že jediná naděje se skrývá hluboko v lesích.

„Jedině zázrak,“ hlesla bába, pomalu se zvedla a zamířila zpátky k paní.

„Zůstaňte s ní a snažte se ji udržet při životě. Budu dělat, co můžu.“ Petr přes sebe hodil teplý, kožešinou podšitý plášť a vyrazil ze dveří. Bába se pokřižovala a spěchala za Guttou.

„Bůh tě provázej…“

Cesta nebyla snadná. Brát si koně nemělo smysl. Nejkratší cesta vedla trním a houštím, kde by kůň stejně neprošel. Petr běžel téměř poslepu. Hustá vánice a ledový vítr mu znemožňovaly sledovat cestu. Dobře věděl, že běží po hřebenu skály a stačí jediný chybný krok a on i jeho paní přijdou o život. Jeho paní v bolestech a on v ledové rozbouřené řece, která teče pod stezkou.

Liana seděla u krbu a choulila se zimou. Chatrný oděv se na ní rozpadal a chaloupka, ve které přebývala, sotva stála. V tom se rozlétly dveře a dovnitř vnikl udýchaný muž pokrytý vrstvou sněhu.

„Bůh tě ochraňuj, Liano.“

Petr strhl z hlavy kápi a pohlédl na svou sestru. Bylo to dávno, co v sobě objevila výjimečné schopnosti a začala se učit od staré bylinkářky, která žila v tomto domku. Jenže osud je zlý a lidé také. Místo aby dokázali využít jejích léčitelských schopností, začali se jí bát a obvinili ji z čarodějnictví. Byl nad ní vyhlášen ordál. Hodili ji do vody, která měla rozhodnout, o její vině, či nevině. Pokud by se utopila, byl by to důkaz, že je nevinná. Kněží byli přesvědčení, že plavat dokážou jedině čarodějnice. Liana, která vyrůstala v blízkosti řeky, však uměla plavat stejně dobře jako chlapci. Když byla vhozena do vody, rozhodla se, že o svůj život bude bojovat. Doplavala bez úhony zpět ke břehu a byla připravená čelit dalším úkolům. Žádné další zkoušky už ale nepřišly. Byla označena za čarodějnici a odsouzena k smrti upálením. Stará bylinkářka ji však milovala jako dceru a obětovala za ni svůj život. Předala Lianě všechny své vědomosti a pak se postavila na hranici místo ní. Nikdo nevěděl, jak stará bylinkářka vypadá, a tak když byla vedena na hranici, lidé si mysleli, že ďábel odhalil Lianinu pravou tvář a ukázal starou vrásčitou čarodějnici. Liana se uchýlila do bylinkářčina domku a v něm žila dodnes. Jen pár lidí vědělo o její existenci, ale ti již zemřeli, stejně jako její rodiče. Poslední zůstal Lianin bratr Petr.

„Petře, co tě sem přivádí? Co se děje, že se sem trmácíš takovou dálku, navíc ve sněhové bouři?“ Liana radostně objala bratra. Tak dlouho se neviděli.

„Liano, paní z Bubna potřebuje tvou pomoc. Její dítě se rodí v nesprávné poloze.“

„Jak dlouho porod trvá?“

„Od včerejšího večera.“ Petr vrhl na svou sestru pohled plný obav.

„Už se stmívá, Liano. Pospěš, ať se odtud bezpečně dostaneme.“

„Bratře, uvědomuješ si, co po mně žádáš?“ Liana zavrtěla hlavou. „Pokud půjdu s tebou, hradní paní možná přežije, ale já tentokrát oprátce neuniknu.“

„Liano, cožpak tohle je nějaký život? Věčně jsi tu sama, žiješ tady zavřená, a s nikým se nestýkáš. Tvé umění ti k ničemu není, jen tě odsoudilo k tomuhle hroznému životu. Teď máš ale možnost jej využít k dobré věci a zachránit paní Guttě život.“ Petrova tvář se při posledních slovech zkřivila bolestí. „Postarám se, aby tě nikdo neviděl. Dostanu tě bezpečně zpět. Slibuju!“

Liana hleděla na bratra a náhle věděla, že pro něj udělá cokoliv. Obětuje pro něj i vlastní život. „Ty ji miluješ…“ vydechla tiše a přitáhla si těsněji k tělu potrhaný kožešinový plášť.

„Ano. Miluju ji víc než cokoli na světě, ale to je taky vše, co mohu. Ona se to nikdy nesmí dozvědět. Zachraň ji, Liano. Zachraň ji, prosím.“ Bolest v jeho hlase byla víc než zřetelná. Liana už neváhala a vydala se s bratrem na cestu do hradu.

Petr dodržel své slovo a dostal ji nepozorovaně dovnitř. Když míjela služebné, odcházející z porodní komnaty, měla přes hlavu staženou kápi, takže ji nikdo nemohl poznat.

„Liano, máš její život ve svých rukou. Dělej, co můžeš.“ Petr ta slova sotva zašeptal. Pohled na Guttu zbrocenou potem a s vyčerpanou tváří staženou bolestí mu prozradil, že moc času už skutečně nezbývá. Odešel do vedlejší místnosti, aby přiložil v krbu.

Liana nečekala. Položila rodičku na postel a do úst jí vložila dřevěný kolík. „Pevně jej stiskni, paní. Rukama se chytni za hlavou postele. Musím tě naříznout, jinak dítě nevyjde ven.“

Gutta už byla na pokraji sil, ale učinila, co jí Liana řekla. Už jí bylo jedno, co s ní kdo dělá, hlavně ať ji zbaví té příšerné bolesti. Liana si vyndala z příručního vaku své nástroje a bylinky. Rozšířila naříznutím průchod pro dítě a vsunula dovnitř ruce. Dítě se pohnulo, to bylo dobré znamení. Ještě žije. Uchopila jej jemně za nožičky a rychlým pohybem jej vytáhla ven. Vše proběhlo hladce. Rychle dítě umyla a přiložila k prsu rodičky. Gutta neměla sílu cokoli říct, nebo udělat. Jen si přidržovala dítě na hrudi a z očí jí stékaly slzy štěstí a úlevy. Liana rychle zašila řezné rány a ošetřila je bylinou mastí.

Když Gutta usnula, zabalila dítě do plínek a pustila bratra dovnitř.

„Má paní!“ Netrpělivě vběhl dovnitř, ale Liana ho zarazila. „Tiše, právě usnula.“

„Je v pořádku? Co syn?“

„Gutta se jistě brzy uzdraví. Musíš ale zajistit, abych tu s ní ještě nějaký čas mohla pobývat a ošetřovat ji. Musela jsem jí způsobit řezné rány, které by mohly začít hnisat. Také se může dostavit horečka. Chci být u ní.“

„Dobře, zajistím vše pro tvou bezpečnost.“ Přešel pomalu ke košíku, v němž klidně spinkalo dítě. „Chlapec je v pořádku?“ Zeptal se znova.

„Dítě je v pořádku,“ Liana přišla ke krbu a trochu váhavě pohlédla na bratra. „Ale není to chlapec. Narodila se dcera.“

3. Překvapení

V pátek večer zaparkovala Natálie svého vínového Peugeota před domem rodičů. Žlutě omítnuté zdi zářily ve světle zapadajícího slunce lehce pomerančovou barvou, bílé dveře byly ozdobené věncem ze sušených květů a na okenních parapetech vykukovaly první zelené lístky begonií z kamenných krajáčů.

Natálie vyndala z kufru auta batoh, přes rameno si přehodila kabelku a zamířila k vrátkům. Při jejich otvírání prořízl podvečerní ticho vrzavý zvuk a přilákal šedého kocourka. Matýsek jí přiběhl naproti a usadil se na schodech přede dveřmi. Když odemkla, proplétal se jí mezi nohama a spokojeně mručel.

„Matý, počkej, nech mě alespoň vyzout.“ Kárala ho, ale drobného chlupáče zajímal nejvíc obsah jejích zavazadel. Když vstoupila do chodby Natina maminka, kocour už byl celý nasoukaný v batohu a ven mu vykukoval jen ocásek.

„Ahoj, Naty,“ maminka otevřela dveře a nakoukla na chodbu. Byla jako obvykle skvěle upravená, krátké vlasy učesané do moderního chlapeckého střihu se světlým proužkem v ofině a na sobě měla pohodlný domácí oděv. „Nečekala jsem, že dorazíš tak pozdě, Anetka už spí.“

„Nestíhala jsem. Musela jsem být v práci déle a pak jsem chvátala ještě do knihovny. Přišly mi nějaké knížky na disertačku, tak jsem to chtěla mít u sebe už o víkendu,“ následovala maminku do kuchyně.

„Máš hlad? Dělala jsem zapečené těstoviny.“ Natálie nadzvedla keramickou poklici zapékací mísy a přikývla na souhlas.

Zatímco jí maminka chystala jídlo, začala Natálie vytahovat věci z tašky. Většinou to byly starožitné předměty, které si maminka vydražila přes internet, a ona jí je vyzvedávala v Plzni, nebo je jejich původní majitelé nosili rovnou Natálii do muzea.

„Takže hodláš strávit víkend zalezlá nahoře v pokoji s notebookem a hromadou knih?“ Maminka se zatvářila zklamaně. „Myslela jsem, že mi pomůžeš dát dohromady kolovrat.“

„Celý víkend nad tím nestrávím, neboj. Budu psát jen po večerech. Jinak mám čas.“

Natálie vytáhla Matýska z batohu a zapnula ho. Kocourek byl náhlým vyrušením viditelně nespokojený. Začal kroužit kolem se vztyčeným ocáskem a přemýšlel, kam by se uchýlil.

„Zítra jdu k babi na oběd, tak si aspoň nemusíš dělat starosti, co budeš vařit.“ Natálie vyndala ohřáté jídlo z mikrovlnky a usadila se ke stolu. Maminčina kuchyň byla zařízena v selském stylu, ale s veškerým moderním vybavením. Na bílém stole ležel nažehlený ubrus s modrými husami a stejný dekor nesla i váza s čerstvě řezanými tulipány.

„Tak to je dobře. My chceme jet zítra s Anetkou na výlet, tak se najíme někde po cestě. Ale kdybys byla doma, tak bych ti něco uvařila.“

„To nemusíš. A kam pojedete?“

„Myslela jsem, že se projedeme jenom na kole, nebo že pojedeme do Zoo, ale táta říkal, že ve Světcích dokončili rekonstrukci jízdárny, tak se tam chce jet podívat.“

„Ta je krásná. Zrekonstruovanou jsem ji sice taky ještě neviděla, ale i rozestavěná stála za to.“ Natálie se usmála a shodila Matýska, který jí skočil na klín ve snaze dostat se co nejblíže k jejímu talíři.

Maminka si Matýska vzala na klín a zamračila se. „Jen nevím, jestli zrovna nějaká jízdárna bude Anetku zajímat. Znáš ji.“

Natina sedmiletá sestra Anetka byla čertovo kvítko. U ničeho nevydržela, všechno ji zajímalo jen chvilku a ani pokoj přetékající hračkami nedokázal divokou dívku na chvíli zkrotit.

„Když už budete v téhle oblasti, můžete zajet na nějaký hrad. Kousek od Světců je Gutštejn, nebo taky Volfštejn. Ale ten je o něco dál. To by mohlo malou bavit.“

„To mohlo. Uvidíme. Probereme to zítra s tátou.“

Natálie si s maminkou povídala dlouhou do noci. Nakonec si podle svého zvyku ohřály každá trochu medoviny a usadily se v podkroví nad rozloženým kolovratem, který maminka rovněž vydražila.

Maminka byla milovníkem starožitností a kolovrátků obzvlášť. Byla schopná je nejen sestavit a opravit, ale dokonce zprovoznit. Spřádala, co se dalo. Od rodinného přítele dostávala ovčí vlnu, ale jak sama říkala, upříst klubko a uplést svetr se dá i ze psí srsti.

Gutta vstala a přehodila si přes ramena lehký plášť. Léto už se pomalu chýlilo ke konci a noci již nebyly tak teplé, jako když na hrad přijela. Tiše seběhla schody a nepozorovaně vyklouzla na nádvoří. Vypadalo to, že všichni spí. V tom si všimla světla, které prosvítalo pod vraty do stáje. Opatrně se plížila při zdi, až k dřevěným veřejím. Světlo zmizelo a šramot, který slyšela za nimi, se teď ozýval odněkud zespoda. Neslyšně pootevřela a nakoukla dovnitř. Nikdo tam nebyl. Vešla dovnitř a začala pátrat, odkud ten zvuk vychází.

„Nyní můžete jet,“ slyšela Evanův hlas už zase odněkud zdálky. Přesto se podivně rozléhal prostorem chodeb.