Jan Vavřík

KOLOTOČ STRACHU

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Jan Vavřík, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 126. a 98. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-21-0 (epub)

ISBN 978-80-88672-22-7 (mobi)

Zpověď dívky, která si sáhla až na samotné dno, aby se pak od něj mohla odrazit a žít!

Knihu věnuji své Janě

Tento příběh vychází ze skutečnosti, jména hlavních postav byla změna.

Kapitola první: Poznání

I.

František Langmaier seděl zabořený ve svém velkém křesle. U jeho nohou ležel mohutný chundelatý kocour Felix a zahříval mu nárty. Hluk ventilátoru na stropě prořezával vzduch tak hlasitě, že ani pomalu neslyšel Felixovo tiché a spokojené předení. Langmaier kouřil svou třetí cigaretu a všímal si, jak se obláčky dýmu vznáší a tetelí ve vzduchu do chvíle, než je ventilátor rozpráší do celé místnosti. Působilo to dojmem vrtule helikoptéry, která rozprašuje vzduch a okolní listí do prostoru, až si lidé utírají prach z očí.

Vedle jeho křesla, které používal už jeho dědeček, stál dřevěný stolek s popelníkem a opodál kanape. Dlouhá a masivní postel potažená šedým manšestrem byla určena pro pacienty. Přál si, aby dnes už nikdo další nepřišel. Chystal se ve tři odejít. Doufal, že mu do ordinace nepřijde těsně před koncem služby nějaký ubrečený neurotik nebo frigidní hysterka. Chystal se s přítelem Romanem a jeho ženou na chatu užít si volný víkend.

Pohlédl na své ruce. Všiml si, že už má prsty pravé ruky, hlavně pak ukazovák a prsteníček, dokonale zažloutlé od cigaret. To jej štvalo, ale zase na druhé straně, není žádný model z první stránky Vogueu, tak co už s tím.

„No nic, Felixi. Je půl třetí, půjdu zálohovat data do počítače a můžeme vyrazit. Chytneš si na zahrádce u Romana pár venkovských myší a bude...,“ nestačil dokončit stupidní dětskou říkanku svému kocourovi, protože na dveře jeho ambulance někdo velmi lehce, jakoby ustrašeně, zaklepal. Zprvu se domníval, že se snad přeslechl, ale poté se to ozvalo znovu. A opět tiše, jako kdyby malé dítě poklepalo nehtem o roh dětské židličky.

„Prosím, dále!“ řekl Langmaier a usedl zpět do křesla.

Dveře se neotevřely.

…ten člověk je snad hluchý!…

„Dále!“ řekl hlasitěji, ale dveře se stále neotvíraly. Jen lehký dotyk kloubu prstu na druhé straně.

Vstal z křesla a pomalými kroky šel zjistit, kdo si z něho dělá legraci.

Sáhl na kliku a tiše otevřel, jen panty dveří tichounce, jakoby zpovzdálí, zaševelily podivnou melodii...

…kolikrát jsem si říkal, že to mám promazat...

V blikotu zářivky, která vysílala své světlo do čekárny, uviděl Langmaier něco, co v jeho srdci zanechá vzpomínky do konce života. V rohu ležela v klubíčku stočená neznámá dívka. Připomínala mládě sýkorky, když vypadne z hnízda.

...Bože můj... další feťačka... to už je tento týden čtvrtá...

Dlouhé černé vlasy jí překrývaly obličej a po podlaze byly rozhozeny s určitou neznámou pravidelností, jako by někdo nechal na dlažbě rozložený velký čínský vějíř.

Modré rifle měla okolo kotníků špinavé od bláta a z levého kolena na něj mrkal červený flek. Všiml si, že opodál, pár metrů od ní, byla na dlažbě větší červená skvrna. Vypadala jako flek udělaný štětcem neznámého malíře.

...asi upadla a rozbila si koleno... no to tak ještě scházelo... volný víkend je pryč...

II.

Langmaier k dívce poklekl a odhrnul jí vlasy z čela. Lekla se, jako by na ni pohlédl někdo, koho tady rozhodně nečekala. Cukla sebou, sedla si, stáhla nohy k sobě a kolena vrazila pod bradu. Plachost v jejím obličeji jej zarazila. Za dobu své praxe viděl jen jednu takovou plachost.

Jmenoval se Martin. Byl to jeho sedmý pacient. Bylo mu šestnáct let, když poprvé přišel do jeho ordinace v doprovodu své matky. Vypadala jako z reklamy na hubnutí. Martin, její syn, vedle ní působil jako nedobře rostlý trpaslík. V obličeji mu hrály svaly podivnou rapsodii, kterou by neuměl napsat a složit nikdo, ani sebelepší umělec této třeskuté doby. Jeho otec, nebo spíše řečeno otčím, jej opětovně několikrát za sebou zmlátil šňůrou od vysavače. Jednou za špatnou známku, jednou za to, že nedopil čaj, jednou za to, že nepozdravil na chodbě paneláku paní odvedle. A tak, jak pomalu plynul čas, se výprasky staly pravidelným denním rituálem, něco jako mytí rukou před obědem. Martin, jednou když přišel ze školy a tiše otevíral dveře bytu s hrůzou v srdci, co se zase stane, uviděl svého otčíma sedět v obývacím pokoji pouze ve spodním prádle. Potichu jako kočka, když přistupuje tichounce k vyhlídnuté myši, položil tašku na zem a pomalu vstupoval do místnosti. Otčím měl jen bílý nátělník, trenýrky a spal. Chrápání se ozývalo po celém pokoji. V příštích vteřinách se Martin rozhodoval mezi zločinem a rezignací. Rezignace nezvítězila. Sekera, která oddělila otcovu hlavu, se našla v koši na odpadky. Jako vyhozený pytlík od čaje.

V dívčině tváři spatřil výraz, co mu Martina připomněl. Ta otupělost, bledost, zmatenost. Odporná bledá miniatura trpícího lidství.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se dívky. Záhy si uvědomil, jak je jeho otázka v této chvíli zbytečná …

„Já jsem Kristýna…,“ špitla natolik tiše, že si až myslel, že se přeslechl.

„Jakže?“

„Kristýna. Kristýna Zdeborová,“ řekla znovu a pohlédla na něj nepřítomnýma očima. Pomyslel si, že ty oči musely být kdysi velmi krásné, tak krásné, jak jen lidské oči dovedou být. Teď působily nepřítomnou pustotou, byly tmavé jako kupa promočeného listí, které bezvládně opadalo na podzim. Sem tam na něj vykukovala červená skvrnka od toho, jak jí praskaly žilky při pohledu do ostrého světla.

„Pojďte dovnitř,“ zašeptal Langmaier polohlasně a podal dívce ruku. Zarazilo jej, jak byla dívčina ruka studená. Ne, spíše ledová. Měl pocit, že vzal do svých rukou kbelík studeného eskyma.

Kristýna neohrabaně vstala a místností se rozlehlo zapraskání jejích kloubů.

„Ošetřím vám to koleno.“

„Děkuji, jste hodný,“ pronesla tiše a poslušně kráčela dovnitř.

Langmaier si všiml, že má dívka kalhoty špinavé i na zadní straně. Patrně seděla na zablácené trávě.

…zrovna jsem si nechal nově potáhnout kanape…

Dívka si sedla na kanape a vypadala jako hromádka neštěstí. Kdyby takto seděla někde venku na mostě, patrně by před ní hodil na zem padesát korun. Lícní kosti měla vystouplé jako po nezdařené operaci plastického chirurga.

Ne, byla tak nezdravě hubená.

Její rty byly popraskané a na tom spodním, masitém jako po aplikaci botulotoxinu, zahlédl otisky vrchních zubů. Dlouhé vlasy jí padaly na ramena a dosahovaly až po lopatky. Na svetru, s rukávy delšími než její paže, leželo několik vypadlých vlasů.

Langmaier vzal z lékárničky lahvičku s dezinfekcí. Dívka si bez ostychu stáhla kalhoty. Tak hubené nohy ještě neviděl.

…má je jako pavouk…

„To… to pálí,“ sykla dívka úlekem tak nečekaně, že se kousla do jazyka, když jí Langmaier septonexem postříkal ránu na noze. Vypadala hodně dětsky, jako kdyby zrovna přišla ze školky s rozbitým kolenem. Jako dítě, kterému spadlo lízátko do kaluže a ono to považuje za konec vesmíru. Kdyby byla zima, stála by tu určitě v kabátu, z jehož rukávů by na každé straně visely palčáky na gumě.

Zavázal jí koleno lehkým obvazem. Kristýna si natáhla kalhoty a usadila se do druhého křesla pod oknem.

Za dobu své klinické praxe už Langmaier poznal, že pravidlo, které jej učili už na univerzitě, je pravdivé. Pacienti psychiatrických ambulancí se totiž dělí na gaučaře a křeslaře. U velké řady klientů to Langmaier dokázal odhadnout v okamžiku, kdy je viděl stát mezi dveřmi. Křeslaři byli vzpřímenější, gaučaři skleslí a měli kulatá záda. Kristýna ležela na podlaze v čekárně a byla v tomto směru naprosto nečitelná. Nečitelná v obličeji, který během několika vteřin hrál neskutečnou barevnou hudbu, nečitelná v očích, jako kdyby vysávaly pohledem barvu okolní stěny.

„Proč jste za mnou přišla? Proboha, kde jste se tak pomlátila?“ zeptal se dívky, posadil se do svého křesla a dodal, „kouříte?“

Kristýna kývla. Langmaier vstal, přistoupil k ní, podal jí z krabičky cigaretu a připálil ji. Kristýna potáhla a vypustila do vzduchu obláček namodralého kouře, který rozrazily lopatky ventilátoru. Všiml si, že na to, jak byla zubožená, má dokonale pěstěné nehty. Působilo to na něj jako starý gotický dům uprostřed oprýskaného panelového sídliště, jako krásný motýl uprostřed klubíčka zašedlých můr.

„To ty mokré schody… Proč jsem přišla? Potřebuji poradit,“ řekla dívka a v očích se jí objevily slzy, malé kapičky rosy na lístcích kopretiny.

Langmaier zaklel.

Kolikrát říkal své uklízečce, aby ten zpropadený kbelík nenechávala na schodech.

Vždyť ten kbelík teče!

Pomalu začala vyprávět svůj bolestný příběh, neuvěřitelný a stejně nelogický jako všechny příběhy, ve kterých je pravda a láska smetena do komunálního odpadu a vyvezena na smetiště, kde ji sběrači odpadků rozpíchají klacky na sbírání papírových pytlíků.

III.

„É… nezdržuji vás?“ vysoukala ze sebe Kristýna a podívala se na Langmaiera hnědýma očima.

„Ne, to je v pořádku, klidně mluvte,“ pobídl ji Langmaier a bylo mu jasné, že plánovanou akci již nestihne.

…prokletá Hippokratova přísaha…

„Ale,“ řekla Kristýna, natáhla ruce před sebe a zapraskala klouby prstů, „ale bude to asi dlouhé.“

…to jsem si mohl myslet…

„Nevadí, však se nemusíme vidět jen dnes,“ odpověděl, pohlédl dívce do očí a dodal: „Tak ven s tím!“

„To mi bylo patnáct,“ začala Kristýna a zadívala se do podlahy…

IV.

…Seděla jsem ve svém pokoji. Koukala jsem do tmy a docela nechápala ticho kolem. Bylo něco kolem jedenácté večer. Většinou se z obýváku ozýval kravál a mámin pláč. Dnes bylo ticho.

Nějak automaticky jsem se poslední dobou budívala v tomhle čase. Poslední půlrok byl pro mne symbolem zmatku, strachu a ponížení, na který jsem si pomalu zvykla. Jako na bolest, kterou máte denně, ale přijmete ji jako vlastní část svého já. Bolest, která jaksi existuje. Kterou už považujete za svou, a bez které máte pocit, že je něco v nepořádku.

Zvykla jsem si, že v tuto dobu přicházel táta a docela dost se křičelo. Pamatuji si jen tupé světlo, které procházelo sklem mezi dveřmi a dopadalo na zaprášený koberec mého pokoje. Občas se ozvaly i rány. Byla jsem zbabělá, bála jsem se vyjít ven z pokoje a zjistit, co se děje. Vyčítala jsem si, že jsem nedokázala najít v sobě odvahu a statečnost, nezvedla svůj zadek z teplé postele a nezjistila, co se děje. Nenávidím se. Nenávidím…

V.

„Rány?“ zpozorněl Langmaier, „jaké rány?“

„No… táta… on…,“ polkla Kristýna a odmlčela se. Bylo na ní znát, že ji to rozrušilo.

„On bil mámu?“ řekl Langmaier, vstal ze svého křesla a popošel ke skříni, kde ležela krabička papírových kapesníků.

„Děkuju,“ sykla dívka.

„Kristýnko,“ zašeptal, „pokud ode mne chcete pomoc, musíte mluvit otevřeně. O všem…“

„Já,“ zasekla se Kristýna.

„Nebojte se a pokračujte!“

VI.

Budík… ten malý plastový prevít dokáže tak řvát? Otevřela jsem pomalu oči. Na stropě seděla moucha. Nic nedělala, jen seděla a zírala na mne. Posadila jsem se na posteli a protáhla se. Cítila jsem, jak mi křupou klouby v rukou.

Natáhla jsem si bačkory, ihned se mi přilepily k chodidlům. Pomalými šouravými kroky jsem se dobelhala ke dveřím pokoje, vzala za kliku a vyšla ven na chodbu. Na chodbě ležely střepy z obrazu. Asi včera spadl ze stěny. V noci jsem slyšela velkou ránu, když bouchly dveře, tak to bude asi ono.

V koupelně bylo namočené prádlo ve vaně. Jak dlouho? Asi týden. Pomalu začalo páchnout. Štiplavý smrad mi dráždil nos, musela jsem otevřít stropní okno, kolem něhož si pavučinu oplétali další obyvatelé naší koupelny. Koukla jsem se do zašlého zrcadla…,

…bože, proč ho máma aspoň jednou nepřetře…

ale dalo se do něj ještě dívat. Vyčistila jsem si zuby a pokusila se udělat něco s vlasy a obličejem. Oblékla jsem se. Ty kalhoty mi dělají hrozné nohy, mám pocit, že nejsem přitažlivá. Nasoukat se do nich mi působilo vždy obtíže, obepínaly mi stehna jako stahovací obvazy. Tričko jsem trochu postříkla dámským sprejem, aby nebylo cítit. Prosila jsem mámu, aby konečně vyprala prádlo, ale ona se zabývá jenom tím…

…hajzlem…

vztahem s tátou. Asi se do toho prádla budu muset pustit sama po škole.

Seděla jsem v kuchyni a snídala rohlík s nějakou divnou pomazánkou. Citronový čaj dnes opravdu chutnal docela kysele, máma mi tam určitě vymačkala nejméně tři citrony. Červené puntíky na hrnku vystupovaly do prostoru trochu plasticky, jako by na hrnku už nechtěly zůstat a rozhodly se k úniku do prostoru.

VII.

„Moje máma byla… vlastně jsem jí docela podobná,“ řekla Kristýna s naprostou samozřejmostí.

„Byla? Ona už nežije?“ zeptal se Langmaier, usrkl z hrnku na malém stolíku vedle křesla a natáhl nohy před sebe.

„É… k tomu se dostaneme, kde se můžu…“

„Na chodbě před ordinací vlevo,“ podotkl.

Kristýna se zvedla a pomalu odešla směrem k toaletě.

…to bude asi docela dlouhé…

Langmaier zvedl telefon a zrušil sjednanou schůzku. Nedokázal popsat co, ale něco ho na té dívce přitahovalo. Nic sexuálního, ale cosi neuchopitelného. Zajímala jej.

Během chvilky popošel k zapnutému počítači. Klikl na centrální databázi psychiatrických klientů z republiky.

„Zdeborová, Zdeborová…,“ šeptal tiše, „Marie, Zdeňka, Jana… ne, není tady.“

Jedním kliknutím zavřel databázi, protože uslyšel cvaknutí kliky od toalet. Pootevřel okno. Pohledem ven zjistil, že slunce se již pomalu rozloučilo s okolní krajinou a schovalo se za špičky stromů na protějším kopci, stejně jako se schová štěně pod packu své mámy. Otočil se ke dveřím. Kristýna vešla dovnitř. Vlasy měla mokré, stažené černou gumičkou…

…z pouti?…

„Můžeme pokračovat?“ zeptal se a dodal, „dáme si kafe?“

Kristýna přikývla. „Docela bodne,“ konstatovala tiše.

VIII.

„Jak se jmenovala máma?“ zeptal se Langmaier, který popíjel horkou kávu.

„Erika Zdeborová.“

„Jaké jste měla dětství? Na co si prvně vzpomenete, když řeknu slovo dětství?“

„É… na… na babičku. Máminu mámu. Byla světlým bodem mého dětství. Máma byla taky fajn, ale babička? Ta byla úplně jiná, jako by do naší rodiny vůbec nepatřila. Byla jiná, jako by nás vyhrála někde v loterii. Máma… ta se půlku života trápila… no a tu druhou půlku…

IX.

Erika vstala z postele a odešla do kuchyně. Měla napuchlé oči, oteklé od včerejší pořádné facky, kterou jí manžel Petr večer vrazil. Otřela si hřbetem ruky oko a sykla bolestí. Už si to nenechá líbit, už se ozve. Zajde na policii…

…proč si sama sobě lžu?....

udá ho. Nebo ho přivede na správnou cestu? To je jedno. Přestala nad tím přemýšlet. Hlavně, že nesáhl na dceru. Kdyby sáhl na Kristýnu, to by se asi neudržela. Pokud na ni sáhne, tak ho udá. Dokud mlátí ji, dá se to ještě vydržet. Vždyť byl před deseti lety ten nejhodnější táta pod sluncem. Nejlepší manžel, kterého si mohla přát. Těch květin, které jí přinesl, těch krásných slov, která jí šeptával vždycky večer do ucha před spaním…

„Přestaň snít, Eriko! Do práce!“ pohrozila si na půl úst a odebrala se do kuchyně. Zapálila si cigaretu a sedla si ke stolu. Přehrávala si v hlavě večerní hádku s manželem. Přišel kolem jedenácté večer, byl namol. Takový normální večerní kolorit.

Típla cigaretu a odešla do koupelny. Ne snad proto, aby uklidila špinavé prádlo, ale proto, aby zamaskovala stopy včerejšího bití. Zase by ji v práci přemlouvaly její kolegyně, aby od manžela odešla…

…vždyť je to má věc… hlavně Kristýna… ta musí být v pořádku…

X.

„To muselo být pro vás těžké,“ podotkl Langmaier.

„Těžké? Hm, to je slabé slovo, pane Langmaeire. Slabé. A ve škole? Tam jsem prožila poprvé, co je šikana. Víte, život s mým otcem nebyl žádné peříčko. Nic jednoduchého. Ale šlo jen o zahřívací kolo před vším, co jsem si za tu krátkou životní etapu prožila.“

XI.

Pomalu jsem se blížila ke školním dveřím. Zbývalo pět minut do zvonění. Ještě, že nebyla zamčená šatna, musela bych se zase pokorně klanět v ředitelně školy a omlouvat se.

Sundala jsem si bundu a vyzula boty. Jejda, díra na ponožce, to se mi zase budou blbě smát a všichni okolo na mne zírat.

Socka.

Socka.

Tak se mi smějí.

Ale já už si na to zvykla. Jejich problémy na mou hlavu. Nevím, proč se všichni naučili hodnotit člověka podle oblečení… mobilu… značkového batohu.

Šlapala jsem po těžkých schodech. Mé podrážky jako by se lepily na tu prastarou žulu.

„Čau, Kristo,“ prohodila blonďatá kamarádka, která prošla kolem mě. Kamča z béčka. Dobrá holka. Občas se mě zastane. Když mi minulý týden schovaly namyšlená Eva s Pavlou z devítky bundu do mísy na dívčím záchodě, Kamča jako jediná mi pomohla hledat. Cítila jsem se jako prašivá. Nikdo si nedokáže představit mé pocity, když jsem šla domů jen v tričku, zmuchlanou bundu čpící lidskou močí jsem měla nacpanou v batohu a po tvářích se mi koulely obrovské slzy, které mi zkrápěly popraskané a prokousané rty. Doma jsem si bundu vyprala…, ale tam by si toho stejně nikdo ani nevšiml.

Otevřela jsem dveře třídy, světlo z oken mne praštilo do očí. Sedla jsem si dozadu k Markétě.

„Zdarec,“ řekla mi Markéta, „máš úkol z češtiny?“

„Ne,“ odpověděla jsem s ledovým klidem. Hrála jsem to na ni. Chtěla jsem, aby měla pocit, že je mi to fuk. Uvnitř jsem bojovala s jistým napětím a touhou vykřičet do světa, že mi domácí úkol, slohové cvičení, roztrhal při hádce s matkou otec, když na sebe křičeli v kuchyni, kde jsem psala úkoly, a sešit mi zůstal ležet na stole.

„Zdeborová,“ vykřikla učitelka Novotná, když vešla do třídy po zvonění rázným krokem. Vlasy sepnuté do culíku, vrásky pod očima, upnutá hnědá károvaná sukně a bílá halenka o dvě čísla menší. Dvě pneumatiky plné tuku jí přetékaly přes bílou halenku a knoflíčky? Ty se tvářily, že při dalším nadechnutí učitelky Novotné svá místa na halence již neuhájí a rozletí se do rohů místnosti.

„Ano?“ zeptala jsem se.

„Paní ředitelka vás očekává!“ dodala učitelka a přistoupila ke katedře.

„Mě?“ zeptala jsem se přihlouplým tónem.

„Je tu snad jiná Zdeborová?!“ odsekla učitelka a práskla sešity o katedru. Podívala se na mne přes obrubu velkých brýlí. Myslela jsem, že mě v tu chvíli pohledem doslova probodne. Hlavně, že měla na sobě tu svou károvanou hnědou sukni, kterou nosila snad už její prababička.

Vstala jsem z místa a šinula se pomalu ke dveřím.

„Tys zase kouřila na záchodě?“ sykla blonďatá spolužačka.

„Polib si!“ vyštěkla jsem na ni.

„Rosteš pro kriminál!“ odpověděla blondýna a ve tváři hrála všemi barvami.

…Kráva...

Nechtěla jsem to komentovat. Vyšla jsem na chodbu. Očima jsem při chůzi jezdila po černobílých dlaždicích, v jejichž spárách tkvěla špína minimálně týden stará.

Těžká klika ředitelny mne zastudila v dlani. Chlad mi projel z dlaně až po špičky prstů na nohou. Zaklepala jsem a vešla dovnitř.

„Běžte dál,“ pobídla mne sekretářka, aniž by zvedla oči od monitoru. Myslela jsem si, že snad má oči na straně hlavy, když mě viděla bez otočení obličeje.

V ředitelně problikávala zářivka na stropě, čímž způsobovala dojem podivného, místy téměř ponurého prostředí. Za stolem, na jehož desce ležela halda poházených papírů, seděla žena, která měla celé naše gymnázium na starosti. Vlasy v načervenalém odstínu, lehce nažloutlá kůže obličeje s řezanými rysy jako podle pravítka. Masité obtloustlé prsty obepínaly v jakési nepopsatelné křeči propisku, palec ji pořád dokola procvakával. Měla jsem chuť skočit a vyrazit jí tu propisku z ruky.

„Pojď dál, sedni si,“ pokynula ředitelka pohybem ruky. Zvedla se ze své židle, kde zůstal otisk jejího pozadí. Vedle nás seděla mladší žena. Zaujaly mě její ruce. Byly čistě bílé jako bez barvy. Tváře měla hladké, bez známek jakýchkoliv vrásek. Její oči se setkaly s mými. Ani nevím proč, ale uhnula jsem pohledem, ten její snad pálil.

„Kristýno, to je doktorka Millerová z odboru péče o dítě,“ promluvila ředitelka, polkla a pokračovala, „…chce si s tebou o něčem popovídat.“

„A… a o čem?“ špitla jsem s příchutí jistého znechucení a otazníků v hlase.

„Kristýnko,“ začala blondýnka s čistou pletí, „potřebuji s tebou probrat něco, co není příliš příjemné. Ale jsi velká holka…!“

Velká? Jak to může říct?

Hrobové ticho.

Ventilátor na ředitelčině stole lehce zaševelil asi jen proto, aby se připomněl.

Jen pět vteřin ticha a já měla pocit, že je to pět hodin mlčení.

„Provedla jsem něco?“

Sevřelo se mi srdce. Nikdy jsem něco podobného nezažila, bylo to divné, neumím popsat ten odpudivý pocit, který jsem měla k té paní, neudělala mi nic, ani mi nijak neubližovala… zatím… ale ten odpor byl překypující.

„Neprovedlas nic,“ chlácholila mne žena, „jen se chci zeptat, jak se učíš a jestli mi nechceš něco říct?“

„No...,“ soukala jsem ze sebe pomalu…

*

„Kde jsi?“ křičel otec, kterému čouhala košile na zádech ven z kalhot, „kde se sakra schováváš?“

Krčila jsem se ve velkém peřináči stojícím za mou postelí. Cítila jsem, jak se mi kůže na celém těle klepe zimou.

Bože, to je zase opilý?

Chudák máma.

Klepala na dveře mého pokoje a prosila tátu, aby mě nechal být. Ten však dveře zamkl mosazným klíčem. Mnohokrát se opakující lomcování klikou matce vzalo veškerou sílu…

„Nech ji být… prosím tě… nech ji být!“ plakala za dveřmi a svezla se tiše k zemi.

Cítila jsem žaludek až v krku. Měla jsem pocit, že mi žaludek vyskočí z těla ven. Zaklonila jsem hlavu, očima jezdila po spodní straně víka a čekala, kdy se zvedne a uvidím jeho křečovitě sevřené tváře.

„Proč si neuvařila? Slyšíš? Si už dost velká na to, abys svýmu tátovi mohla uvařit, když tvá matka na to sere!“

Cítila jsem, jak ten odporně páchnoucí hospodský smrad leze větracími dírami dovnitř peřináče. Nesnášela jsem ten zápach. Ryl se mi do mozku jako nehynoucí vzpomínky na nechutně ukřičené večery. Smrad cigaret, piva a čehosi, co jsem nedokázala ještě specifikovat.

„Nech ji být!“ křičela má matka a tloukla dlaněmi o výplň dveří. „Pojď zpátky, něco ti, sakra, uvařím! Nebij ji! Slyšíš?“

Víko se otevřelo. Byl to moment. Proboha. Beethoven. Klavírní sonáta číslo 14, kterou vždycky hrávala má babička na klavír.

Babička nosila velké huňaté pantofle a já ji tak ráda poslouchala.

…Babičko, kde jsi, když tě tak moc potřebuji...

Kdo to hraje?

Mám to v hlavě… pořád a pořád dokola. Kde to jsem? Slyším klavír v uších a necítím, jak mne otec vytahuje z peřináče za vlasy. Vytahuje mne jako králíčka z klobouku. Malého bílého králíčka, který vlastně ani neví, co provedl, proč ho ten člověk vytahuje za hebkou srst a on netuší, čím se provinil a proč jej to tak bolí. Prameny mých dlouhých vlasů se v tom okamžiku staly mým nepřítelem, začaly se ozývat jako jizvy nemocného, do kterých někdo sype sůl a nepřestává. Nepřestává… proč? Proč?

Peřináč se převrátil, vykutálela jsem se v noční košili ven na koberec a odřela jsem si holá kolena. Noční košile se mi sesunula až na břicho…

„Koukám, že už jsi dospělá!“ zakřičel pohrdavě otec při pohledu do mého klína, „…tak proč, kurva, neuvaříš, když je matka tak neschopná!“

Rychle jsem si přetáhla košili zpět ke kolenům. Styděla jsem se.

Proboha, on si sundává pásek… vrazila jsem si kolena pod bradu a sunula se ke dveřím.

Pamatuju si jen, jak lesklá kůže plácla o má stehna… kruci, ono to nebolelo, jen malý pramínek krve mi začal stékat k patě levé nohy. Přes obličej to však bolelo natolik, že jsem zasyčela. Jako malá užovka, na kterou omylem někdo šlápne.

Vyhrkly mi slzy. Kutálely se v proudech po tváři a při dopadu na jizvy to začalo pálit. Poddala jsem se. Dala jsem ruce do klína a nastavila tvář.

…hrdost děvče, říkávala babička… hrdost a čistou duši…

Plivl na mě, obešel mě a vyšel ven ze dveří. Otočila jsem se za ním. Přes prosklené dveře jsem viděla, jak táhne matku do kuchyně. Obrys její postavy mi připomněl pytel mouky… kus hadru… Bože… znova ten Beethoven… císařský koncert…

…babi, kde jsi, když tě potřebuju?!

Máma křičela jako smyslu zbavená. Byly slyšet jen mlaskavé zvuky tátova opasku.

Pohrdám sebou! Proč po mně plivl? Co jsem udělala špatně? Proč mne tak nenávidí. Táta. Můj táta mnou opovrhuje… Tatínku, proč mne nenávidíš?

Máma mi napsala týdenní omluvenku do školy.

*

„U nás doma?“ vysypala jsem na tu paní z odboru, „…u nás je všechno v pořádku!“

Řekla jsem tu větu s divnou hrdostí v hlase. Ta paní s čistou pletí pohlédla do mých očí pohledem tak ostrým, že jsem očima uhnula a propíchla pohledem desku stolu.

„Kristýnko,“ začala ředitelka, „máme tě rádi… klidně se svěř!“

„Ale… ale u nás je všechno v pořádku!“ vysoukala jsem ze sebe a brada se mi sesunula k prsům.

Hrobové ticho. Jen opětovné řinčení ventilátoru. Cítila jsem, jak se mi potí ruce.

Proč jsem lhala? Proč jsem neřekla pravdu?

V tu chvíli jsem netušila, že se s tou paní budu setkávat až do svých osmnáctých narozenin. Kdyby mi to v tu chvíli někde řekl, vysmála bych se mu do očí.

Proč já? Proč já se musím narodit špatně?

Má to všechno ještě vůbec nějaký smysl? Chci umřít…

Kapitola druhá: Mám toho dost

I.

Když jsem byla malá, pamatuji si na jedno léto. Horké slunce pálilo s takovou silou, že člověka zbavovalo rozumu. Chtěla jsem se schovat snad kdekoliv a kamkoliv, jen abych tomu unikla. Skončila jsem druhou třídu a nesla si domů vysvědčení. Procházela jsem po náměstí, asfalt se mi lepil na podrážky, kolem obličeje mi poletovala moucha. Mně to ale nevadilo. Začínaly mi prázdniny, dva měsíce volna. Volno u babičky.

Na náměstí stál malý stánek se zmrzlinou. Pan zmrzlinář Sommer měl velkou bílou čepici, růžové tváře a vždycky se krásně usmíval. Koukal na kolemjdoucí z malého okýnka svého stánku a každého, kdo šel kolem, vždy slušně a s patřičnou uctivou vážností pozdravil.

„Dáš si vanilkovou, Kikinko?“ usmál se na mne.

„Já nemám peníze. Jdu ze školy, s vysvědčením!“

„Tak mi ho ukaž!“ řekl zmrzlinář a dal si ruce v bok. Podala jsem mu vysvědčení do obrovských rukou. Jeho ruce na mne působily jako ruce dělníka, jako člověka, který snad dělá v lese s těžkými poleny. Nebo na stavbě, kde se zvedají těžké cihly. Ale zmrzlinář?

„No, mají být na tebe co pyšní!“ usmál se a podal mi vysvědčení zpátky. „Kéž bych doma měl taky tak šikovnou holčičku!“

„A… vy nemáte děti?“

Pan Sommer zesmutněl. Kůže na čele mu zkrabatěla jako navlhčený krepový papír.

„Nemám,“ řekl smutně, chvíli se odmlčel a pak dodal: „Ale ty jsi skoro jako moje vlastní! Na!“

A podal mi kornout výborné zmrzliny.

„Děkuju!“ vyhrkla jsem s úsměvem, lehce si poskočila jen tak pro radost a viděla jsem, jak se zase rozzářil. Měla jsem ho ráda. Když jsem o něm říkala babičce, ta se smála na celé kolo. Říkala, že pan Sommer je velmi hodný, ale ta jeho semetrika ho prý jednou přivede do hrobu. Nevěděla jsem, co znamená semetrika, ale nevadilo mi to. Babička měla vždycky pravdu, její předpovědi se vždy vyplnily. Když jsem byla menší, a ještě jsem nechodila do školy, předpovídala babička dědečkovi, že alkohol ho jednou zničí. Dědeček se jen usmíval a tvrdil, že ho spíš zničí babička svou neustálou hrou na piano.

Za měsíc dědeček zemřel. Játra. Nevěděla jsem, co jsou játra, ale babička mi řekla, že je to taková čistička těla, kde se zachycují nečistoty, třeba z pití vodky, kterou dědeček tak miloval.

Babička bydlela v cihlovém činžáku. Jeho oprýskané zdi dokládaly, že dům již něco pamatuje. Kdyby cihly mohly mluvit, říkávala babička, a já nejvíce milovala, když seděla ve svém starém ratanovém křesle, které vždy zapraskalo, když se na něm někdo pohnul, a vyprávěla mi příběhy z mládí. V neděli pokaždé upekla tvarohový nebo jablečný závin, nakrájela ho ještě za tepla na velkou mísu s modrými květy, položila ji na kulatý stůl s bílým ubrusem uprostřed svého obývacího pokoje, dědečka vždycky vyhnala… ach ano, působí to velmi komicky, ale opravdu vyhnala… do hospody na karty, posadila se za velké hnědé piano a hrála. Očima při tom přejížděla obraz svého milovaného Beethovena a hrála. Hrála celé hodiny.

Moc mi chybí, když tu teď není… její obývací pokoj byl posledním útočištěm před ošklivostí tohoto světa, před ubližováním a ponížením…

II.

Když umírala, ležela jsem vedle ní. V pokoji léčebny dlouhodobě nemocných, kam babičku přivezl známý mého otce, blikala u stropu stará zářivka se žlutým světlem posetá mrtvými mouchami. Bylo mi deset. Svým způsobem jsem chápala smrt. Smrt je prostá jako pád listí na podzim. Nahrne se hlína a postaví se kříž. Malý dřevěný kříž a vyryje se na něj jméno. Stačí křestní, kdo by si chtěl pamatovat zbytek?

Snad sto let nevyprané záclony propouštěly jen úzké prameny slunečního světla, dopadaly na zažloutlé linoleum a tancovaly nepopsatelný tanec s chomáči prachu. Vedle postele, na níž umírala jediná bytost, které jsem celých těch deset let nejvíce věřila, stály další tři postele plné starých lidí.

Ti lidé byli skoro průhlední… jako papír starého kreslíře… jako listy seschlého javoru. Zírali jen slepě do stropu a připadlo mi, že jsou snad již mrtví. Jako by leželi v rakvích, jen si spletli své místo a dostali se snad omylem do tohoto pokoje. Zní to docela divně, ale měla jsem z nich pomyslný a divně srozumitelný strach. Vypadali jako postavičky z těch divných hororových filmů o zombie, které běžely vždy v noci na satelitních televizích.

Babička ležela na jedné z postelí s matracemi zetlelými stářím a protkanými puchem moči. Postel nebyla snad nikdy čistě převléknuta. Babička ovšem působila čistě, učesaně a na tu bídu se jí do tváře dostal docela spokojený výraz.

„To jsem dopadla, Kristýnko,“ zašeptala tiše a prudce se rozkašlala.

„Ticho, babičko, nemluv… víš, že ti to škodí…,“ snažila jsem se ji uklidnit a pohladila ji po bílých vlasech, které se v blikotu zářivky třpytily jako při měsíčku.

Babička přivřela oči a uchopila mne za ruku. Její dlaň byla studená. Už to nebyla ta ruka, která mne od malička hladívala. Už to nebyly ruce, které uměly zahrát i ty nejobtížnější Beethovenovy skladby. Šlo o ruce, které jako by už do tohoto světa nepatřily. Ruce někoho, kdo už je na onom světě. Studené a drsné, plné skvrn a žilek. Držela jsem v sobě studnu slz. V tu chvíli se draly na světlo světa, chtěly vytrysknout ven a kutálet se po mé tváři, ale snažila jsem se je zadržet. Dnes už vím, že je to chyba, že má člověk svým emocím dát průchod a nedržet nic v sobě. Tehdy jsem se snad snažila dělat hrdinku, člověka s kamenným srdcem, prostě jsem to udržela.

Když jsem však vyšla ven z onoho pokoje hrůzy, podařilo se slzám dostat na povrch a tiše se kutálely po mé tváři. Plakala jsem jako smyslů zbavená do doby, než jsem se dostala domů.

Ráno telefonovali z léčebny, že babička zemřela. Řekli to tak stroze, jako kdyby ohlásili, že jim právě došla sádra. Při posledním výdechu údajně zašeptala mé jméno. Když se mnou mluvila ta paní v ředitelně školy, vzpomněla jsem si na babičku. Jen se mi vybavila její tvář… její úsměv.

III.

Po rozhovoru v ředitelně jsem se cítila divně. Nedokážu to charakterizovat, no prostě divně, nedalo se to popsat. Proč si mne teda volali, když jsem se nic kloudného nedověděla? Koukali na mne, jako bych byla z jiné planety, pak ta hrozná vzpomínka a konec. Co měly ty dvě na mysli? Proč se ptaly, jak u nás vše chodí? Že by něco poznaly?

Mám to! Někdo z baráku na tátu zase žaloval.

Ne, to ne, to by se se mnou nebavila ředitelka školy. Nebo ano? Měla jsem v hlavě zmatek. Seběhlo se to prostě strašně rychle. Jako by někdo vrazil do mého mozku vrtuli. Neuvědomovala jsem si ještě tu vážnost situace, rychlou zběsilost a touhu všech okolo, aby mi zorganizovali můj život, starali se o mne.

IV.

Když jsem přišla domů, sundala jsem si boty a natáhla papuče. Přišourala jsem se do kuchyně. Máma seděla za stolem. Světle hnědé vlasy měla rozpuštěné, olizovaly jí zpocenou tvář jako bodláčí. Kruhy pod jejíma očima svítily jako tajemné reflektory, jako by je někdo namaloval tužkou na bílý papír. Rozmazané oční stíny se táhly v dlouhých provazcích po jejích tvářích a spřádaly s přilepenými vlasy divný spletenec. Podívala se na mne neznámým pohledem. Pohledem cizího člověka, který hledá pomoc. Nad její hlavou třepotala křídly malá šedá můra, která si poté sedla na stínidlo světla.

„Co se děje?“ zeptala jsem se, přisedla vedle ní a vzala ji kolem ramen. Opřela si o mne hlavu a přivřela křečovitě víčka. Viděla jsem, jak jí mezi zavřenými víčky tečou slzy.

„Přišla jsem o práci,“ vzlykla máma, polkla a podívala se na mne, „jsme bez peněz… nevím, co budeme dělat!“

„Vždyť… vždyť je tu ještě… je tu ještě táta,“ snažila jsem se ji uklidnit, i když jsem tomu sama nevěřila.

„Ten? Z čeho si myslíš, že platím všechno v domácnosti? Z mého platu. Těch pár peněz, co přinese domů a neprohraje je v automatech… to je na jídlo na týden… jsme v pasti, Kristýnko.“

V.