Petra Fido

FUGA MÝHO ŽIVOTA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Petra Fido, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 150. a 118. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Petra Fido, Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-57-9 (epub)

ISBN 978-80-88672-58-6 (mobi)

„Dostal jsem možnost vybrat si život... Ale já si vybírám smrt.“

Trigger warnings: v příběhu se vyskytuje násilí, znásilnění, sexuální scény, vulgarismy a zneužívání návykových látek.

1. kapitola

Šestnáctého října roku dva tisíce devět nastává první den z mých posledních dní.

Ležím v seně zkroucenej do polohy embrya. Nějak mi nedochází, že to, co se právě stalo, je realita. Vůbec si nejsem jistej, jestli se jsem neměl jen hroznej sen… Extrémně děsivej sen.

Neskutečně moc chci, aby to tak bylo! Jenže moje tělo tvrdí opak. Všechno mě bolí, mám pocit, že zešílím.

Otevřu oči a dlaní si protřu obličej. Je špinavej a mokrej od slz. Pokusím se posadit. Klepu se, nemůžu zastavit třas celýho těla. Do dlaně, umazaný od hlíny vezmu pár stébel slámy. Rozdrtím je mezi prsty. Za nehty mi ulpěla jeho krev.

Řekl, že jestli někomu povím, co se stalo, zabije mě. A já mu věřím. Po tomhle už věřím úplně všemu.

Do nosu mě udeří pach jeho potu. Jeho pach je všude... Cejtím ho ze sebe. Ze svýho trika, z vlasů... Odvrátím se a hodím šavli vedle do sena. Trochu si obhodím kalhoty, což je mi úplně jedno. Už tak jsem tolik špinavej!

Zadívám se ven skrze světlík a uvědomím si, že venku už se začíná stmívat. Musel jsem tam ležet několik hodin... Přitom si vůbec nedokážu vybavit, co se celou dobu dělo. Možná jsem usnul...?

Zkouším vstát, ale nohy se mi klepou tak moc, že mi dá zabrat se na nich udržet. Musím se dlaní zachytit zdi. Všude je tma, jen u vchodu do stáje svítí měkkým žlutým světlem malá lucerna. Lítaj kolem ní můry a s ťukáním narážejí do bzučící žárovky.

Vybelhám se ze stáje, a přitom se modlím, abych ho nikde v areálu jízdárny nepotkal. Myšlenka, že ho ještě někdy v životě spatřím, se absolutně nedá snést!

Naštěstí už je natolik pozdě, že kromě koní nikde není živý duše. Hlavou mi prolétne myšlenka, že bych mohl aspoň na chvíli zajít do boxu za Shebou. Jen ji obejmout a prostě vnímat obří teplou masu jejího těla. Zavřít oči a přitisknout se k ní. Cítit vůni její hřívy. Vím, že by mě uklidnila.

Ale nic takovýho neudělám.

Za chvíli už je skoro tma, což mi nevadí. Nechci nic vidět. Slunce krvavě zapadá nad rozlehlými poli a na nebi se začnou nesměle objevovat první hvězdy. V dálce svítí několik bílých domků. Do Courbevoie, kde bydlím v jednom z věžáků, to je odsud pěkných pár kiláků daleko, ale mně už teď žádnej autobus nejede.

Vydám se podél cesty po krajnici. Bílá čára ve tmě září a já se snažím jít přímo po ní. Představuju si, že je nataženej provaz a pokud šlápnu mimo, spadnu do bezedný propasti, rozkládající se pode mnou.

Jsem v divným zombie módu... Nic nevnímám. Auta kolem mě projíždějí vysokou rychlostí a mně je úplně jedno, že mě nějaký z nich může srazit. Je mi jedno, že můžu bejt v příští sekundě mrtvej.

Chce se mi brečet, ale nedokážu spustit ani slzu. Nemůžu.

Domů dorazím kolem půl jedenáctý.

„Christophe, kde jsi byl tak dlouho?! Měla jsem o tebe strach!“ uslyším z obýváku mámin vyčítavej hlas, ale nejsem schopnej jí odpovědět.

Jdu rovnou do sprchy. S odporem ze sebe sundám špinavý oblečení. Váhavě kouknu do zrcadla, kde spatřím třináctiletýho kluka s delšími špinavě blond vlasy a vyděšenýma šedýma očima pod tmavým obočím. Jejich pohled je naprosto prázdnej. Vůbec tu osobu v zrcadle nepoznávám... Jako kdybych koukal na někoho cizího. Nenávidím ho a hnusí se mi.

S výdechem zalezu do sprchy. Pustím si vodu a po chvíli na dně sprcháče spatřím krev... Prudce sevřu víčka. Nemůžu se na to dívat.

Zničeně se sesunu po skleněný zdi. Sedím na zemi sprchovýho koutu a nechám na svý tělo dopadat proudy vody. Kéž by ze mě mohla smýt všechnu špínu. Jenže já vím, že voda ji smýt nedokáže...

Že ji nedokáže smýt nic na světě.

Ve sprše strávím snad celou věčnost. Přemejšlím, že bych se nejradši zabil.

Roztřeseně vstanu a ve skříňce nad umyvadlem nahmatám máminu žiletku na nohy. Chci se říznout, podřezat si žíly. Přiložím si žiletku k zápěstí, ale ruka se mi šíleně roztřese... Vstanu a nasraně žiletkou mrsknu proti zrcadlu.

Za tři dny mám narozeniny. Je mi čtrnáct let. Celej den strávím zavřenej ve svým pokoji. Máma mi zařídila oslavu s kamarády v McDonaldu, ale nedokážu tam jít. Jen ležím v rozestlaný posteli a hypnotizuju strop.

Můj psychickej stav se den ode dne zhoršuje. Jsem jako vyhořelej, nic mě nebaví. Na jízdárnu úplně přestanu chodit, i když koně a ježdění miluju snad ještě víc než klavír. Strašně mi chybí Sheba, ale prostě nemůžu. Když se to tak vezme, kromě školy nechodím vůbec nikam.

S nikým nemluvím a kompletně se přestanu učit do školy. Celý dny jen sedím u klavíru. Přehrávám si hlavně Preludia Johanna Sebastiana Bacha a ve světlejších chvilkách Beethovena a Chopina. Hraní mě uklidňuje. Hudba je jediná věc, která mi dává smysl. Jenže dohraju skladbu a celá živoucí noční můra se rozjede nanovo...

Máma je na mě nasraná, že pořád sedím doma. Nechápe, co se se mnou děje. Je mírně řečeno nesvá i z mý ztráty řeči. Pořád dokola se mě vyptává, co se stalo.

„Chrisi, jsem přece tvoje máma, mně můžeš říct všechno...,“ opakuje mi v jednom kuse.

Jenže já vím, že nemůžu a nesmím. Stejně by mi v životě neuvěřila.

2. kapitola

Tobias Leroy. Věk - osmnáct let. Vysokej, svalnatej, kapitán fotbalovýho týmu... Dokonalej.

Až po měsíci od oné události ve svý hlavě dokážu vyslovit jeho jméno.

Tobias jízdárnu nenavštěvuje proto, že by se snad zajímal o koně... I on sám vždycky tvrdil, že tam chodí především nabalovat holky.

A je to čistá pravda. Už dřív jsem čas od času zahlídl, jak se v nejzazším koutě stodoly s nějakou muchluje. Tobias Leroy představuje něco, čemu se říká děvkař... Je prostě na holky.

A já, co jsem se naposled díval, nic nenasvědčuje tomu, že bych měl bejt jednou z nich! Proto absolutně nedokážu pochopit, proč mi to sakra udělal!!!

Tobias je postrach. Rád šikanuje slabší. Chodí všude obklopenej bandou svých kumpánů, mlátí a ponižuje ostatní.

Na jízdárně jsem nejmladší. Jsem jeho nejoblíbenější oběť. Často do mě strká, má blbý kecy a narážky, že vypadám jako holka. Párkrát mě společně se svou partičkou za plotem regulérně zmlátil.

Ale že jeho násilnosti dojdou až takhle daleko? Nikdy by mě nic podobnýho nenapadlo, NIKDY... Přísahám.

Je to celý neuvěřitelně, nechutně... divný? Divný je slabý slovo. Je to psycho a já ani na sekundu nedokážu přestat přemýšlet, čím jsem jeho chování asi vyvolal. Nejde mi to do hlavy. Možná jsem ho nějak vyprovokoval... Ale jak?! Vždyť jsem nic neudělal, jen jsem uklízel v pitomým boxu!!!

Napadne mě oholit si svý dlouhý vlasy, protože mi přijde, že nejspíš vážně vypadám jako holka... A v mých čtrnáctiletých očích je právě moje vizáž příčinou.

Oholím si hlavu, i když rozhodně neplánuju Tobiase ještě někdy v životě spatřit. V koutku duše doufám, že se pak možná budu cítit aspoň o trochu líp... Jenže doufám marně.

Připadám si špinavej, špínou prolezlej až do morku kostí, a navíc mám pocit, že si za to nějakým způsobem můžu sám. A Tobias Leroy by jistě souhlasil.

Ve škole se na mě začínají divně koukat, protože nemluvím. Dostávám špatný známky, jelikož při zkoušení u tabule je pro mě skoro nemožný vypustit slovo. Nedokážu se ani soustředit na učení. Moje myšlenky neustále utíkaj tam, kam nechci.

Dokonce přestanu navštěvovat hodiny klavíru u paní Monierové. Vidí ve mně velkej potenciál, a tak neustále volá k nám domů a ptá se mámy, kdy už konečně přijdu.

„Víte, přestal kamkoli chodit, strašně zlenivěl. Už nejezdí ani na koně, a to je co říct... Upřímně, nevím, co si s ním počít,“ vysvětluje matka do telefonu, zatímco ležím na gauči a propiskou si po obou rukou kreslím kříže a lebky.

Už nevidím smysl v učení se novým věcem, i když hudbu celým svým srdcem miluju a na klavír hraju od školky. Nic mi nepůsobí radost.

Ale nasrat. Je mi, jako kdyby moje duše už neexistovala... Jako kdyby umřela. Nenávidím celej svět. Nedokážu pochopit, jak může bejt tak nesnesitelně krutej.

Připadá mi, že jsem celý dětství strávil v nějakým růžovým jednorožčím oparu, kterej teď ale někam zmizel a já konečně vidím odpornou realitu.

Stejně tak ale nenávidím i sám sebe. Pořád mě svírá nutkavej pocit, že si za věc, kterou mi udělal, můžu sám. Snažím se na něj nemyslet, jenže bezúspěšně. Hnusný myšlenky se mi vrací do hlavy, i když tolik nechci! Můj mozek je jako pokažená gramofonová deska.

Nedokážu si představit, jak bude můj život dál pokračovat. Co když ony hrozný flashbacky nikdy nezmizí? To nevydržím...!

Každej den uvažuju, že se ukončím. Cejtím, že je jen otázka času, kdy přijde určitá chvíle a já už v sobě nenajdu ani kousíček síly, abych mohl jít dál. Břemeno, který nepřetržitě nesu, je pro mě až příliš těžký.

V dubnu HO po dlouhý době zase potkávám, konkrétně na basketbalovým turnaji mezi školami.

Když ho spatřím v hale, jak sedí na střídačce, zatočí se mi hlava a mý srdce se rozbuší do infarktových otáček.

Všechny svaly v těle se mi křečovitě napnou a celej se roztřesu. Zatnu čelisti a nehty zaryju hluboko do dlaní. Nedokážu od něj za žádnou cenu odtrhnout pohled. Nesvedu se dívat jinam, ani když si po chvíli všimne, že na něj zírám.

Naše oči se na několik sekund střetnou. Jenže on můj pohled nevydrží a okamžitě sklopí víčka.

Bezmyšlenkovitě z kapsy u gatí vytáhnu nůž typu „motýlek“, kterej jsem kdysi našel v metru. Uběhl už asi rok a já se s ním mezitím naučil docela dost triků. Nůž není tréningovej. Je ostrej, takže jsem si během toho často dořezal prsty. Ne že by mi to vadilo.

Aniž bych byť jen o píď uhnul pohledem, pár mu jich předvedu.

Tobias nevěřícně zamrká, jako kdyby ho šálil zrak a viditelně zbledne.

Okolí si samozřejmě brzo všimne, že tam kolem sebe nějakej magor máchá nožem. Přijde za mnou učitel a zabaví mi ho. Následuje kázeňský opatření.

Ale všechno mi za to stojí. Stojí mi to za krásnejch pár sekund strachu v očích Tobiase Leroye.

3. kapitola

Chvíli se zdá, že se věci obracej k lepšímu. Začnu znovu navštěvovat hodiny klavíru, usilovně cvičím, abych dohnal všechno, co jsem zameškal. Po škole skoro každej den chodím do hudebky k paní Monierové, kde trýzním klavír dlouhý hodiny, často až do desíti do večera.

Jako kdybych k tomu nástroji snad přirostl! Lítám si v euforii, že mě hudba opět chytla. Dokonce složím pár skladeb, který podle všeho nejsou úplný sračky. Hudba mě hřeje u srdce, dává mi sílu, kterou potřebuju, abych mohl pokračovat ve svým životě.

Díky Bachovým fugám konečně získávám pocit, že všemu zlýmu opravdu dokážu utéct. Že jsem svobodnej.

A objevím i další druh hudby, kterej je osvobozující! Metal... Po večerech hledám na YouTube metalový songy. Zamiluju se do Within Temptation.

Připadá mi, že nic nedokáže líp vyjádřit vztek a bolest, který uvnitř cejtím. Zbožňuju onen uši drásající, živočišnej zvuku elektrických kytar, i když paní Monierová ze mě nechápe a neustále mi tvrdí, že „ten kravál“ by pro mě jako pro člověka s absolutním sluchem měl bejt přece krajně nepříjemnej!

Není. Je mi, jako kdybych ze sebe serval těžký okovy...

...A obraz Tobiase Leroye v mý hlavě začne pomalu blednout. Je mi jasný, že co se stalo, nikdy úplně nezmizí... Už navždycky ten hnus budu mít zahrabanej někde hluboko v duši a budu ho všude nosit s sebou jako stokilový závaží... Ale už na něj aspoň nemyslím každou posranou sekundu svýho života.

Na oslavě mých patnáctých narozenin mám první sex, a sice se spolužačkou Giselle.

Ani nevím, jak se vlastně seběhl, jen vím, že jsem se předtím s někým popral a to na ni asi zapůsobilo…

Ve víru vášně jí hrábnu do vlasů a najednou mi zůstane v ruce dlouhej růžovej pramen. Leknu se, že jsem jí urval vlasy, ale pak se na něj podívám líp a na konci je malinkej kovovej kroužek. Takovej, jakým se kroužkujou ptáci, ale o dost menší. Nějak se tím dál nezabývám a vlasy hodím na zem.

Giselle si ničeho nevšímá a pořád jen vzdychá. Ten vypadlej pramen na mě působí tak trochu asexuálně, takže se radši snažím co nejrychlejc udělat, než mi přestane stát.

Cejtím se pak trochu zvláštně. Dá se říct, že moje očekávání, co se týče sexu byly... jiný. Zařeknu se, že už nebudu píchat. Nikdy a s nikým.

Jedinej, kdo se se mnou baví, je jeden týpek z vyššího ročníku, jménem Fabien.

Je úplně v pohodě. Hulí, chlastá a nikdy se na nic nevyptává. Navíc ovládá baskytaru, a i když hraju na klavír víc než tři čtvrtiny svýho dosavadního života, dá se říct, že mi to imponuje. Časem se z něj stane můj „nejlepší kámoš“. Asi i díky němu to pak s kalbama začnu poněkud přehánět. Jsem snad každej víkend někde v tahu, nebo spíš na tahu.

Máma moje noční výlety neřeší, nebo jsou jí spíš jedno. Připravuje se na pracovní zájezd do Ruska a furt jenom maká s holkama v tělocvičně.

Na novoroční oslavy máme se spolužáky pronajatou chatu v savojských Alpách.

V poslední den roku dostanu skvělej nápad. Zhulit se. A v největších sračkách mě nenapadne nic lepšího než začít uvažovat o svým podělaným životě a o Tobiasovi, kterej se odněkud z mý hlavy zase vynoří jako posranej zombie.

Těmihle úvahami se za chvíli naprosto rozložím. Všichni se smějou a bavěj se, zatímco já se choulím v křesle a chce se mi nebejt. Najednou jsem všemi těmi lidmi okolo skoro až znechucenej. Jak se můžou takhle v pohodě bavit a bejt tak bezstarostný, když svět je sakra tak hnusnej!!! A nikdo z nich mi nepomůže, ani mi nemůže pomoct. Sám si musím proplout svejma sračkama. Nemůžu nikomu nic říct a i kdyby, stejně by mi nikdo nevěřil, akorát by si ťukali na čelo...

Už to tam nemůžu vydržet, takže se zvednu a vyjdu ven.

Až po pěkných pár metrech venku si uvědomím, že nemám boty a jsem jenom v riflích a v triku s krátkým rukávem. Vždyť mi je vlastně zima, napadne mě, ale jdu pořád dál.

Za chvíli bolest pomalu přestává bejt snesitelná. Je hrozně intenzivní. Nohy se mi boří do závějí a pomalu ztrácím pojem, kde jsem. Jediný, co vím, je, že je kolem les... Rukama si objímám ztuhlý paže a bolestí už přestávám cejtit nohy. Je mi nesnesitelná kosa!

V jednu chvíli už se nemůžu ani pohnout. Zastavím se. Zvednu hlavu a podívám se nad sebe. Nad korunami obrovských jedlí na nebi září tisíce hvězd. Nebe je jimi doslova posetý, úplně stříbrný! Nikdy v životě jsem neviděl nic krásnějšího. Prostoupí mnou pocit posvátný úcty a v hlavě se mi najednou rozezní Pergolesiho Stabat Mater.

Je mi úplně jedno, že už dávno nevím, kde jsem. Je mi jedno, že je mi tak ukrutná kosa, že se nezvládnu ani pohnout. Představuju si, jaký asi je, zemřít na podchlazení. Možná to je nakonec docela dobrý... Jako usnout a už se neprobudit.

Zničeně odpadnu do sněhu s pohledem přibitým k nebi. Mý tělo se třese, nedá se to vydržet. Jsem si jistej, že tady umřu. Nevím proč, ale hrozně mě to uklidňuje. Sněhový závěje, na kterých ležím mě přestávají studit. Najednou se z nich stává velká bílá peřina, jejíž dotek je tolik konejšivý... Zavřu oči.

Vtom ke mně dolehnou hlasy odněkud z dálky: „...proboha, kam mohl jít?! Viděli jste ho... Neměl ani boty! Christophe...!“

Rozléhají se ztichlým lesem. Chci se zvednout a jít dál, ale tělo mě neposlouchá. Slyším blížící se kroky. Je to Fabien a další lidi z chaty. Popadnou mý ztuhlý tělo a táhnou mě zpátky.

Neskutečně mě naserou, já s nimi nikam jít nechci! Chci bejt sám a v lese. Přesto jim ale nedokážu nic říct.

Uloží mě do postele s flaškou vodky, prej ať se rozehřeju. Ještě asi hodinu se klepu, načež odpadnu. Samozřejmě celej konec roku prochrápu.

Proberu se asi v pět ráno, když se ke mně do postele dere ožralá Giselle. Nemám na ni náladu, ale vyhodit ji - na to nenajdu sílu. Obmotám kolem ní ruce a spím dál.

Jenže z ničeho nic si všimnu, že si z druhý strany ke mně chce lehnout ještě někdo další. Fabien. Jsem trochu v šoku, ale ne zas až tolik, že bych třeba s řevem vyskočil z postele nebo tak něco...

V polospánku poslouchám na sluchátkách Marilyna Mansona. Zrovna hraje píseň Tourniquet, když mě Fabien šeptem poprosí, jestli bych mu nepůjčil jedno sluchátko.

Podám mu ho a on si ho nandá do ucha. Přitom se ke mně těsně přitiskne. Tak těsně, že na krku cejtím jeho dech. Z druhý strany se na mě lepí spící Giselle. Fabien mě pod peřinou pomalu obejme kolem pasu. Na krku ucejtím jeho teplý rty. Srdce se mi rozbuší, jako kdyby mi chtělo vylítnout z těla a zároveň mě polije zvláštní horko.

Pomalu se k němu otočím, tak, abych nevzbudil Giselle. Zadívám se do jeho očí. Nikdy předtím jsem si nevšiml, že má tak nádherný zelený oči. Padá mu přes ně pramen vlnitých vlasů. Opatrně zvednu ruku, abych mu ho zastrčil za ucho, ale on mě v půli cesty zachytí za zápěstí.

Nepřetržitě se mi dívá do očí a já do těch jeho.

A pak mě políbí. Líbá mě tak, že zapomínám svý vlastní jméno, nikdy jsem nic podobnýho nezažil. Tisknu se k němu, co to jde, tolik ho chci, ale přitom jsem ze sebe tak strašně zmatenej!

Vůbec nechápu, co dělám a chvílemi mám pocit, že to není realita, ale sen! Nebo jsem ve sněhu umřel a tohle je nějaká hodně divná varianta nebe.

Po nějaký době mě to celý emocionálně naprosto převálcuje. Z očí mi začnou úplně poprvý od chvíle, co se mi TO stalo, týct slzy. Pevně Fabiena obejmu a schoulím se k němu. Už se nechci líbat.

Jen mu slzama smáčím kůži na krku. Celej se třesu, i když už mi dávno není zima. A on mě drží. Drží mě v objetí a pomalu hladí ve vlasech, který mi už dorostly po bradu.

Už si nechci nikdy holit hlavu. Už nechci nikdy sedět v koupelně na zemi a uvažovat o tom, že si proříznu žíly. Už nechci ležet na gauči, nemoct se pohnout a nic necejtit. Už si nechci vlastníma rukama vyrvat z těla srdce a zašlapat ho do země, aby sakra tolik nebolelo!

Chci jen jediný. Aby mě někdo držel, když brečím.

4. kapitola

Mám novej koníček: jezdit na motorce za zády s Fabienem. Chodit s Fabienem o přestávce kouřit. A když nás nikdo nevidí, držet ho za ruku. Objímat Fabiena na školním hajzlu. Líbat se s ním a kousat ho do rtů. Koukat s Fabienem na filmy a nechat se od něj píchat za zamčenýma dveřma svýho pokoje, zatímco moje máma si myslí, že hrajem počítačový hry...

Ve svý sexuální orientaci jsem nikdy neměl úplně jasno... Velmi brzo jsem pochopil, že jsem na holky. Ale taky se mi vždycky líbili kluci, jako že hodně.

Postupem času jsem se s tímhle faktem nějak sžil. Prostě byl součástí mě a neměl jsem potřebu jej ve svý hlavě pitvat.

A tak nedělám z toho, co se děje mezi mnou a mým... nejlepším kámošem, žádný drama. Beru věci prostě tak, jak jsou.

Fabien pro mě znamená všechno a jsem za něj neskutečně vděčnej. Jsem mu vděčnej, že mě chápe. Vím, že mě miluje.

Přesto nejsem šťastnej.

Rozjedou se mi záchvaty paniky, který nejdou zastavit. Stávaj se mi úplně všude! Třeba ve škole uprostřed hodiny, v metru, v obchodě... Vůbec netuším, co přesně je spouští. Vždycky začnou tísní na hrudi, pocitem, že nemůžu dejchat, že se udusím! Do toho šílenej tlukot srdce jako před infarktem. Všude studenej pot. Strach, že zkolabuju, že se poseru, že si nezvládnu zavolat sanitku... Že umřu. Bože, nechci umřít ani ve škole, ani v obchodě, ani v metru! Nemůžu si dovolit ten trapas...!

Záchvaty jsou čím dál tím častější, přicházejí nečekaně. Párkrát kvůli nim musím vystoupit z metra nebo utéct ze třídy a rozdejchat to.

A největší děs pro mě je, když se mě uprostřed záchvatu začne někdo vyptávat, co mi je, nedej Bože se tvářit, jako kdybych vypadal, že je to moje poslední hodinka (i když věřím, že tak často fakt vypadám). Pak akorát dostanu ještě větší strach, pokud to teda vůbec jde.

Už jsem tak zoufalej, že řeknu mámě, aby mě objednala u psychologa.

Jenže moje prosba ji akorát pobaví: „Ale prosím tě, to nemyslíš vážně. Vždyť ti nic není! Seš snad nějaký blázen?!“

A tím veškerá pomoc hasne.

Vidím, že to s ní nemá cenu. Stejně má v hlavě jen různý pofiderní chlápky a svůj milovanej balet.

Fabien o mých záchvatech paniky ví a trápí ho. Neustále uvažuje, jak mi pomoct. Nakonec vyřkne větu, která mi ještě dlouho potom zní v hlavě.

„A co kdyby ses tomu prostě postavil? Najdi to, čeho se nejvíc bojíš a postav se tomu! Zkus čelit svým strachům,“ navrhne mi s úsměvem.

Naštěstí nemusím hledat dlouho.

Celý dny o Fabienově návrhu přemýšlím. Několik nocí skoro nespím, jen se převaluju v posteli, mokrej potem. Ve škole jsem marnej. Když se pokouším hrát na klavír, pokaždý po pár taktech musím skončit, jaký sekám chyby. Nedokážu se do hraní ponořit. A když na mě máma mluví, vůbec ji nevnímám.

Nakonec se ale rozhodnu. Chci znovu začít chodit na jízdárnu. Prostě nebudu myslet na Tobiase. Budu se jen těšit na Shebu. Fakt moc doufám, že tam ještě bude...

Už po cestě autobusem se mi udělá naprosto hrozně. Od chvíle, kdy se to stalo, jsem v těch končinách nebyl. Teď mi každej domek, každej strom, dokonce i každej mrak na nebi připadá jako výjev z hororu. Cokoli, na co se podívám, mi nahání strach, kterej mě paralyzuje a svírá mý vnitřnosti. Všechno mi připomíná neskutečně děsivý okamžiky, který se mi už podařilo částečně vytěsnit.

Jenže... teď tu jsou znovu. Sílu mi dává jen představa, že zase uvidím Shebu, aspoň teda doufám.

Potím se a srdce mi prudce tluče až v hlavě. Třesu se. Uvažuju, že se na celou návštěvu jízdárny radši vykašlu... Ale to bych se pak sám sobě nedokázal podívat do očí. Jednou jsem si řek, že to překonám, no tak to prostě překonám, i kdybych měl třeba potit krev!

Tobias však naštěstí na jízdárně není. Jenže není tam ani Sheba. Prej si pro ni přijeli noví majitelé a teď už jezdí parkur někde v Saint-Denis.

Ten fakt mě uvede do depky. Nedokážu si představit, že už ji nikdy nevidím! Sheba je moje kobyla, sakra! Staral jsem se o ni od mimina...

Mrzí mě, že jsem se s ní ani nerozloučil. Celou dobu jen uklízím v boxech a uvažuju nad tím, kdy mi přidělí nějakýho koně... Jenže Sheba je jen jedna.

Doufám, že se v novým domově bude mít dobře a bude vyhrávat kvanta medailí. Představuju si, jak o ní čtu v novinách.

Jakmile dojdu k tomu zapadlýmu tmavýmu koutu, kde se „to“ stalo, všechno se ve mně sevře. Celej se rozklepu a srdce mi začne bušit do hrudního koše jako šílený. Zalapám po dechu a během pár sekund jsem zborcenej studeným potem. Je to tady... Panickej záchvat. Co bych taky čekal jinýho?

Dýchej, Chrisi, dýchej... Zavřu oči a pokusím se nadechnout. Nejde mi to. Dýchání je úplně mimo moji kontrolu! Můj pološílenej mozek mi neustále nadhazuje představu, že teď se otočím a za mnou bude stát Tobias... Přesně jako tenkrát.

Pud sebezáchovy mě donutí vyběhnout ven. Seberu veškerou sílu a dovrávorám před boční bránu jízdárny. Zničeně se opřu zády o obří kovový dveře. Zapřu se o ně dlaněmi a zprudka vydechuju se zavřenýma očima. Přemýšlím, že asi přece jen nebyl až tak dobrej nápad sem jít...

A to se mi brzo potvrdí.

Z ničeho nic mi někdo poklepe na rameno. Zmateně rozevřu oči a před sebou uvidím nejděsivější obličej na světě. Ten, kterej mě už přes rok pravidelně straší ve snech. Ten, kvůli kterýmu nemůžu v noci spát a budím se z jedný noční můry do druhý.

Tobiasův hnusnej, povýšenej ksicht.

„Co tady děláš, sprátě?“ zeptá se svým slizkým hlasem a uchopí mě za bradu, aby mě donutil pohlédnout mu do očí. Z jeho dechu ucejtím závan alkoholu.

Pořád se hrozně třesu. Nejsem schopnej nic říct, nic udělat. Bojím se..., že se teď bude opakovat to, co se stalo šestnáctého října roku dva tisíce devět.

Mám nutkání utéct, ale z nějakýho důvodu se nedokážu hnout z místa! Jako kdybych byl přikovanej.

Mám úplně stejnej pocit jako tenkrát. Chce se mi zvracet... Snažím se nedat mu najevo, jak moc hrozně mi je. Pořád se mu dívám do očí, i když mám pocit, že se každou chvíli pochčiju strachy.

„Kdo to na mě naposledy mával tím nožejčkem, sprátě?!“ rozesměje se a mně přeběhne mráz po zádech.

Jeho ruka se přemístí na mý vlasy. Pevně je chytí u kořínků. Škubne s nimi dozadu tak, až mi zakloní hlavu. Chce se mi brečet vzteky, ale vydržím to. Sevřu ruce v pěst a nehty zaryju hluboko do kůže. Čelisti mám pevně zaťatý. Vím jistě, že ještě chvíli a přestanu se ovládat.

„Prej sis našel nějakýho nechutnýho buzíka... Ty mi zahejbáš, Christophe?! Nedáme trojku? Ale on určitě nemá tak krásnou úzkou prdelku jak ty. Je už od pohledu takovej... použitej,“ zasměje se.

Chce mě svým tělem natisknout k vratům, ale já jsem rychlejší. Nadzvednu koleno a vší silou mu ho zarazím do koulí.

Chytne se za rozkrok. Ohne se v pase a zakňučí jak zraněný štěně.

„Fabienovi nebudeš říkat nechutnej buzík, ty zmrde!“ procedím mezi zuby.

Popadnu ho oběma rukama za krk a vší silou s ním praštím o zeď. Sesune se po ní jako kus slizu. Chytím ho za vlasy a začnu mu hlavou mlátit o zeď jako smyslů zbavenej. Vůbec mi nedochází, co dělám. Jen se poddávám svýmu vzteku, kterej se ve mně po celou tu dobu hromadil.

Vyklepaně ho pustím. Podívám se na svoji ruku plnou krve. Strašně se mi klepe. Jsem jako v tranzu. Cejtím jenom obrovskej pocit uspokojení, kterej pulsuje mým roztřeseným tělem.

Až za chvíli si uvědomím, že Tobiasovi z hlavy teče krev. Bez hnutí leží v rudý kaluži, obličejem k zemi.

Zvednu oči a můj pohled padne na flek na zdi, kterej zůstal po jeho hlavě. Trčí odtamtud kus rezavýho hřebíku...!

Adrenalin mi vystřelí do mozku v tak obrovským množství, až se mi zhoupne žaludek. Panebože... co teď?! Já jsem ho asi zabil! Vrazil jsem mu do mozku zkurvenej hřebík...! Hlavou mi lítaj útržky zmatených myšlenek.

Vydechnu a zničeně si prohrábnu vlasy krvavou rukou. Opatrně si dřepnu a štítivě se dotknu jeho ramene. Překulím ho na záda. Z rozbitý hlavy mu crčí krev. Nehejbe se. Ale dejchá!

Vyskočím zpět na nohy tak rychle, až se trochu zapotácím. Dám se na útěk. V kapse nahmatám mobil. Třesoucími se prsty namačkám číslo na záchranku.

Zmateně jim nadiktuju adresu s tím, že před boční branou jízdárny leží chlápek s rozbitou hlavou a asi i v bezvědomí.

Utíkám loukou vzdušnou čarou přímo k hlavní cestě a nekoukám napravo ani nalevo.

Ve chvíli, kdy doběhnu na opuštěnou autobusovou zastávku, musím se zastavit. Nezvládnu dál běžet. Jsem hotovej, potřebuju se vydejchat. Udělá se mi hrozně zle. Opřu se dlaněmi o pokrčený kolena a... hodím kosu.

Jakmile se aspoň trošku uklidním, vydám se dál, tentokrát už normální chůzí. Nemám ani ponětí, kam teď půjdu a co budu dělat. Tobiasův krvavej ksicht mám neustále před očima. Bože, prosím, snad jsem ho nezabil! Modlím se pořád dokola. Chce se mi z toho brečet, připadám si, jak v nějakým hnusným snu!

Jdu dál a pořád nemůžu uvěřit, že jsem fakt udělal něco tak šílenýho. Co do mě proboha vjelo?! Jak je sakra možný, že jsem něčeho podobnýho schopnej?! Jako bych to snad v tý chvíli ani nebyl já...

A nejvíc na celý věci mě děsí, že jsem chvíli měl dokonce radost. Jak jsem ho tam viděl válet se v kaluži krve, zaplavil mě až extatickej pocit zadostučinění. To přece není normální! Je možný, že jsem až tak zlej člověk? Neměl jsem v tý chvíli v sobě lítosti, ani co by se za nehet vešlo! Úplně jsem mu to přál, dokonce jsem si v ten moment i přál, aby byl mrtvej...

Abych ho zabil.

Tohle je konec. Konec všeho. Pokud jsem ho opravdu zabil, je otázka času, kdy mě najdou a já si půjdu sednout. Můj život bude ve sračkách. Moje budoucnost v hajzlu. Chtěl jsem studovat hudbu, hrát na varhany... Doprdele, proč se to sakra muselo stát?!

Z kapsy u mikiny vytáhnu cigáro a v chůzi si zapálím. Horečně uvažuju, co dál... Hlavně si musím zachovat chladnou hlavu. Chladnou hlavu, kterou jsem nikdy neměl.

Až za nějakou chvíli mi dojde, proč na mě každej divně zírá. Na mý mikině jsou krvavý cákance. Jenže u sebe mám jen mobil, cigára a peněženku. Takže nic, do čeho by se dalo převlíct!

Míjím další lavičku a konečně mi dojde, že si chci sednout. Musím zavolat Fabienovi, jinak mi asi praskne hlava!

Nejdřív to vypadá, že se snad nedovolám, ale nakonec zvedne telefon: „Ahoj, Christophe...“

„Kde jsi?!“ vybafnu na něj hned.

„Stalo se něco...? Já jsem doma, právě jsem vylezl ze sprchy a-“

„Jo, stalo!“ přeruším ho nervózně. „Stalo se něco hroznýho, já jsem ho možná zabil! Zavolal jsem mu sanitku!“

Dojde mi, že melu pátý přes devátý, nedokážu souvisle uvažovat. Myslím, že jsem si přivodil menší šok... Nebo spíš větší. Radši rychle vypnu mobil, abych už dál neplácal žádný šílenosti.

Absolutně nechápu, co teď jako budu dělat. Že se vrátím domů, nepřipadá v úvahu. Tam by mě policie okamžitě našla!

Najednou se mi v ruce rozvibruje telefon. Volá mi Fabien. Asi ze mě naposledy nebyl moc moudrej... Po chvíli uvažování mobil zvednu: „No...“

„Tak řekneš mi sakra, co se stalo? Kde jsi? Mám přijet?“

Zarudlýma očima se rozhlídnu kolem sebe. Sedím na lavičce u cesty a naproti mně je louka a asi tak tři stromy. V dálce vidím nějakej obchod. Svítí na něm bílá cedule s nápisem, kterej nemůžu přečíst. Nemám nejmenší tušení, kde jsem. A tak Fabianovi pošlu jen GPS souřadnice z Google map.

A on nakonec fakt přijede.

5. kapitola

„Ty vypadáš...! Co se ti proboha stalo?!“ vyhrkne Fabien zděšeně, sotva vyskočí z autobusu.

Co se mi proboha stalo... Hm, dobrá otázka, pomyslím si. „Mně nic... Jestli narážíš na tu krev, tak ta není moje,“ přiznám tiše.

Fabien překvapeně rozevře oči a dosedne vedle mě. Automaticky mu nabídnu cígo z krabičky, kterou ani nevím, jak dlouho svírám v dlani. Jedno si vezme a já mu zapálím. Ještě pořád se mi hrozně třese ruka.

„Tak povídej, co se stalo?“ vyzve mě znovu a vyfoukne dým.

Váhavě k němu zvednu pohled. „Dřív jsem často snil, že jednou něco podobnýho udělám,“ začnu tiše. „Ale teď, když se sen obrátil v realitu..., žádnej nádhernej pocit nemám. Možná jsem měl jen chvíli, těsně potom.“ Odmlčím se a polknu naprázdno. Hlas mě zradí a oči se mi zaplní slzami. Začínají se ve mně ozývat výčitky svědomí, který svojí silou přesahujou všechno ostatní.

Chvíli na mě jen tak kouká. Mezi očima se mu objeví svislá vráska, která pořád ne a ne zmizet.

Fabien neví, čím jsem si prošel. Nikdy jsem mu o svým hrozným zážitku neřekl. Je mi jasný, že ze mě musí bejt zmatenej.

Omluvně se pousměju. Nemám sílu mu cokoliv vysvětlovat. Ale asi budu muset. Jenže asi to nezvládnu, moje nervy jsou na hadry. Asi se brzo sesypu...

Z mejch rozervanejch úvah mě vyruší Fabienův hlas: „Nemusíš mluvit o svých démonech, jestli nechceš. Jen kdybys cokoli potřeboval, jsem tady. Zas tak dlouho tě neznám, ale pochopil jsem, že sis prošel něčím... fakt hodně hnusným. Chci po tobě jen jedno,“ vážně se mi zadívá do očí. „Chci, abys věděl, že tě miluju a budu stát při tobě. Vždycky.“

Hodím po něm zamračeným pohledem: „No kámo, jestli jsi mě teď chtěl rozbrečet, tak se ti to kurva povedlo!“ zasměju se skrz slzy.

Natáhne ruce a obejme mě. Pevně se k němu přitisknu. Nadechnu se. Cejtím, že už nevydržím nebrečet. Z očí mi začnou stékat hotový potoky. Nevím, jestli mi tečou slzy ze smutku, nebo z psychickýho vypětí... Nejspíš udělalo svoje obojí.

Oddálím se od něj a popotáhnu. „Já... Udělal jsem něco hroznýho. Nemůžu se už vrátit zpátky domů!“ vyhrknu zoufale a hřbetem ruky si setřu nechutnou nudli, která se mi dere z nosu. „Asi mě teď budou hledat policajti.“

Fabien se na mě chvilku jen tak dívá. A pak mlčky vezme do ruky můj mobil, kterej leží vedle mě na lavičce a mrskne s ním někam daleko do trávy.

Nakrčím obočí: „Ehm... Cos právě teď udělal?“

„Jestli tě hledaj policajti, mobil bude první, podle čeho tě najdou! Vlastně se divím, že tě už dávno nenašli, ještě když jim vyloženě pošleš GPS souřadnice!“

Zůstanu na něj zaraženě zírat, a i když jsem v situaci, v jaký jsem, chce se mi vyprsknout smíchy, jak moc jsem blbej.

Fabien zavolá taxíka a odjedem do centra. Venku už se stmívá a Paříž září tisícem světel. Z okna auta sleduju výlohy luxusních obchodů, ty působivě osvětlený budovy divadel a koncertních sálů, kostelů... S tíhou na srdci si uvědomím, že moje naděje a sny, že jednou budu v těch sálech vystupovat, právě mizí do neznáma.

Jenže vím, že už je pozdě. Že se nedá vrátit, co se stalo a to vědomí mě naplňuje úzkostí.

Sednem si do nějaký kavárny na Rue de Rome. Jako první ze všeho ze sebe zajdu smýt všechnu tu krev. Můj přítel je na mě tak hodnej, že mi půjčí svý vlastní triko, abych tam nepůsobil veřejný pohoršení, protože zombie walk se dneska fakt nekoná.

Debatujem tam skoro až do noci. Fabien se rozhodne, že tak strašný nemehlo prostě nemůže na ulici nechat samotný.

Přemlouvám ho, ať nedělá takový věci, že sám nějak zvládnu přežít! Ale nedá si říct. Prej už má delší dobu doma problémy a o útěku uvažoval tak jako tak. Nevím, jak moc mu jeho kecy můžu věřit, každopádně je neoblomnej.

Nechá mě čekat v kavárně, zatímco si zajede domů pro věci a peníze. Celou dobu mě svírá hroznej strach, že tam každou chvíli vtrhne banda policajtů a zatknou mě.

Abych se nějak uklidnil, začnu psát dopis mámě. Chci, aby se o mě nebála a aby pochopila, proč jsem vlastně zdrhl a tak... Rozhodnu se, že jí napíšu, co mi Tobias udělal.

Jenže když se dostanu k části o něm, najednou vím, že není reálný, aby mi uvěřila jediný slovo. Všechno zní totálně absurdně. Ruce se mi u psaní klepou jako prase, vykouřím tak deset cigaret.

Ke konci už začínám přemejšlet, jestli jí dopis vůbec chci poslat, jestli všechno nakonec jenom nezhorším. Mám sto chutí papír roztrhat na malý kousíčky a hodit do koše. Nechci, aby máma měla další starosti! Už tak jí bohatě vystačí to, že jsem utek.

Rychle zalepím obálku a rozhodnu se. Zejtra ráno dopis pošlu. Co ale budu dělat do tý doby, nemám ponětí…

Za prosklenými dveřmi ho konečně uvidím přicházet. Bohužel už má na sobě triko a taky je ověšenej jako vánoční stromek. Na zádech nese obří bágl a v ruce svou basovku.

Přinesl mi pár věcí, který by se mi mohly hodit, jako třeba nabíječku, teplý oblečení, spoďáry a tak... Jsem mu hrozně vděčnej.

Jakmile vypadnem z kavárny, Fabien si za rohem z kapsy vytáhne mobil a vyhodí ho do koše...

A mě se zmocní pocit, že jsem ho snad nikdy tolik nemiloval! I když jsme se toho na veřejnosti málokdy odvážili, natáhnu k němu dlaň.

Bez zaváhání ji sevře ve svojí.

Všude je spousta světel, hudby a lidí! Paříž nikdy nespí a tý jarní noci je dechberoucí.

Držíme se za ruce a jdem po boulevardu. Kolem nás procházej davy lidí. Někteří z nich se na nás při chůzi usmějou. A já se přistihnu, že se taky mimoděk usmívám. Pocit z právě nabytý svodoby je opojnej.

Nevím, kde budeme spát a jak vlastně budeme žít, ale teď je mi to úplně jedno. Nechci myslet na žádný negativní věci.

6. kapitola

Nemáme koule chrápat někde na lavičce v parku, a tak si zaplatíme nocleh v nějakým ošuntělým hotýlku na Avenue Clichy.

To prase Fabien na recepci prohlásí, že jsem jeho mladší bratr, načež mě na hotelovým pokoji líbá po celým těle, vykouří mi ho a následně mě asi tak třikrát ošuká.

Na druhej den hned ráno vypadnem z hotelu a nějakou dobu se potloukáme po městě.

Je mi hrozně. Včerejší euforie z čerstvě nabytý svobody zmizela. Nedokážu si představit, co bude dál... Do školy už nesmím. Hned by volali mámě, protože tam určitě dala echo, že jsem zmizel. Ze stejnýho důvodu nemůžu ani za paní Monierovou, což mě sere ještě víc. Netuším, jak teď budu přežívat bez klavíru a ta představa mě děsí. Koně a klavír. Šlo o můj celej život. O koně už jsem přišel a teď přicházím i o svoji druhou životní lásku. O důvod, proč jsem ještě naživu. Bez hraní zvadnu jak strom, kterej nikdo nezalívá.

Podívám se na Fabiena, jak s bezstarostným úsměvem na rtech kráčí vedle mě. Zastavím se v chůzi. Musím ho obejmout. Fabiene... Budeš mě pravidelně zalívat? Chce se mi říct, ale radši mlčím.

Jdeme se kouknout po obchodech a nakoupíme si nějaký věci, protože u sebe nemám ani pitomej zubní kartáček. Pak si zajdem někam na oběd. Pomalu zjišťujeme, že s takovou veškerý prachy rozfofrujem raz dva. Shodnem se, že bysme si měli najít brigádu.

Navštívíme pár pracovních agentur. Práce je jako hub po dešti. Akorát, že všude požadujou souhlas rodičů nebo věk nad osmnáct. Nesplňuju ani jedno. Zato mám panickej záchvat. Na chodbě čekaj davy lidí, což mi neudělá úplně dobře. Musím vyběhnout ven a pořádně se rozdejchat.

Aspoň teda Fabien nachází... vážně úžasnou práci. Převlečenej za mobilní telefon bude na ulicích rozdávat letáky... Člověk by si řekl, že přece každou práci musí někdo dělat a ta myšlenka mu může dodávat motivaci, aby v ní vydržel. Ovšem s výjimkou týhletý práce. Tu totiž nemusí dělat... tak nějak nikdo.

S lítáním po agenturách skončíme až pozdě odpoledne a jsme úplně vyřízený. Rozhodnem se, že dneska zkusíme přespat na ulici, třeba v nějakým vchodě a na zítra si zamluvíme hostel.

Protože jsme prakticky nonstop chodili po městě, k večeru nás hrozně rozbolej nohy. Kdekoli si sednem, za chvilku za námi někdo přijde a začne opruzovat. Buď bezďáci a žebraj cigára, nebo různý individua, co se ptaj, jestli šlapem.

Jsem z toho už zdrcenej a přemýšlím, kam se schovat.

Noc je jedním slovem strašná. Nejdřív se uložíme do vchodu od jednoho baráku, jenže odtamtud nás asi za dvacet minut vyhodí nějakej nasranej chlap. To už je skoro půlnoc.

Rozhodnem se teda, že zkusíme obligátní lavičku v parku. Ale je ještě horší. Nejen, že je brutálně tvrdá a nedá se na ní usnout, ale hlavně nás celou dobu budí různý zvuky velkoměsta a taky procházející lidi.

Nad ránem mě asi tak po sto padesátý něco probere. Tentokrát se mi pokouší nějakej slizskej děda vlízt do rozkroku, což je pro mě poslední kapka! Vyskočím jak po zásahu elektrickým proudem, děda se lekne a zdrhne, jenže už nedokážu zaboha zamhouřit oko.

Navíc mi je neskutečná kosa. Snažím se zachumlat do deky, kterou nám v noci někdo pochcal a natisknout se k Fabienovi, abych si nakrad nějaký tělesný teplo. Sice ve spaní místo mě objímá svou kytaru, ale já nejsem žárlivej.

Kolem nás už začínaj procházet lidi, spěchající do práce. Fabien by měl ráno nastoupit na brigádu, ale já nemám to srdce ho po týhle hororový noci budit.

Po čase taky usnu a zdaj se mi útržky psycho snů. Třeba, že hraju na klavír, kterej hoří. Hrozně mě bolí ruce a už mi chytaj prsty, ale já stejně pořád hraju jak magor. Nemůžu přestat.

Nakonec se vyhrabem až o půl desátý a Fabien mě seřve, že jsem ho nevzbudil kvůli tý pitomý brigádě.

Večer si ze zoufalství sednem do baru a pak máme v plánu jít na hostel. Už se těším na pořádnou sprchu a za měkkou postel bych dal vlastní duši!

Dobře, klidně i za tvrdou postel... Za svoji duši stejně žádnej extra luxus čekat nemůžu.

Za chvíli si k nám přisedne krátkovlasá holka a začne se s námi bavit. Představí se jako Nicolette.

Furt ji musím zkoumat pohledem, co je na ní tak zvláštního, když vtom mi konečně dojde důvod. Kromě obličeje má totiž úplně všude kérky! Tahle drsná image kontrastuje s její tváří, která vypadá hrozně nevinně. Nemá na sobě ani trochu make-upu a celkově působí, že jí je tak dvanáct... Až na ony kérky teda.

Později za ní dorazí nějakej kluk s čírem. Jmenuje se François. Ten už tak zajímavej není, až na jeho pruhovaný gatě a svalnatej zadek v nich.

Strávíme tam spolu docela dost času. Je s nimi prdel, ale mně už se po celým dni chce šíleně spát. A asi se ani není co divit, protože na něčím mobilu uvidím, že už je půl třetí! A v hostelu přijímali poslední hosty v deset.

Mám pocit, že to tam snad zalomím na stole. Zničeně si opřu hlavu o rameno svýho přítele.

Nějakou dobu si nás nikdo nevšímá, než Nicolette řekne:

„Vypadáte unaveně, nechcete u nás přespat?“

Fabien na mě shlédne a já jen přikývnu.

Jakmile vstanem a Fabien se sehne pro svou kytaru, oběma jim zajiskří v očích.

„Jé, ty hraješ?“ vyhrkne François s úsměvem.

Fabi lhostejně pokrčí rameny: „Jo...“

„Víš, my máme takovou jako by kapelu a sháníme basáka, nevěděl bys o někom?“ zeptá se Nicolette.

Můj kluk s úsměvem ukáže na sebe.

„Wow...! To je baskytara? Tak tím spíš u nás musíte přespat a zejtra se nám předvedeš. Jo?!“

„Jasný!“ zasměje se Fabien.

Napadne mě, že tohle musí bejt snad Boží řízení... Fabien hraje skvěle a já jsem si více než jistej, že ho do kapely vezmou. Nebo takhle: byli by hodně hloupí, kdyby ho nevzali.

Vyjdeme ven a Nicolette nám začne vyprávět, jak přišla ke svýmu baráku. Prej ho zdědila po tátovi a bydlí tam se členy kapely.

„Je tady kousek, blízko Pére Lachaise. Dá se tam dojít odsud pěšky.“

Setmělou ulicí se dopotácíme k jednopatrovýmu omšelýmu domku, kterej má celou přední zeď porostlou psím vínem. Nicolette vytáhne klíče a vejdeme dovnitř. Hned na chodbě mě do nosu udeří typická zatuchlá vůně starých baráků.

V domě je taková tma, že nejde vidět ani na krok. Nicolette stiskne vypínač a prostorem se rozlije měkký světlo.

Rozhlídnu se. Stojíme ve čtvercový chodbě, z který vedou schody do patra.

„Chcete se něčeho najíst nebo tak?“ zeptá se François šeptem.

S Fabienem na sebe kouknem. Chci jim říct, ať si nedělaj starosti, že už tak jsou moc hodný, ale Fabien mě předběhne: „Možná jo... Moc děkujem!“

Zavedou nás do kuchyně a všichni si dáme bagety, šunku a sušený rajčata. Jsou na nás fakt hrozně hodný a my jim nedokážeme přestat děkovat.

Nicolette nás pak zavede do prázdnýho pokoje, kterej slouží jako zkušebna. Všude po zemi jsou rozložený matrace a velký barevný polštáře.

Můj pohled upoutají elektrický kytary na stojanech, nějaký komba a bicí souprava u zdi.

Jen mě trošku zamrzí, že nikde nevidím klavír. Úplně mi to cuká prsty, jak neskutečně moc si chci zahrát! Začínám už totiž dostávat dost nepříjemnej absťák.

„Ty jo, boží...,“ zašeptám a palcem projedu struny jedný z kytar. Vyjde z ní tlumenej zvuk.

Nicolette mě lehce pleskne přes prsty. „Necháš to?!“ zašeptá s úsměvem.

„Pokud byste se chtěli umýt, tady je koupelna,“ podotkne, než odejde. Smrad, co se z nás line, musí bejt už téměř hmatatelnej!

Když pak ležím ve starodávný vaně v bíle vykachličkovaný koupelně, chce se mi rozbrečet se radostí. Zjišťuju, že všechno, co potřebuju ke štěstí, je jídlo, teplá voda a postel. No dobře, a v ní Fabien...

Usínám a celou dobu pod trikem cejtím jeho teplou ruku, jak mě hladí po holý kůži na břiše.

Ráno si až po chvíli uvědomím, kde vlastně jsem a co se děje.

Protřu si oči a posadím se. Rozpustím si culík a začnu si prstama pracně rozčesávat zacuchaný vlasy. U toho sonduju po pokoji... Je tam teda celkem bordel.

Vtom se ozve zaklepání a ve dveřích se objeví Nicolette. V každý ruce drží hrnek. „Jé, ty máš ale háro! Dáte si kafe?“ zeptá se s úsměvem.

Vrátím jí ho: „Jo, díky.“

Přisedne si ke mně a chvilku společně sledujem Fabiena, jak spokojeně spí. Chrápe a z pusy mu trochu teče slina. Přijde mi to hrozně legrační.

Nicolette se mi ale po chvíli vážně zadívá do očí. Zdá se mi, že její pohled trvá trochu moc dlouho, ale neuhnu.

„Ty jsi... na kluky?“ zeptá se tiše.

Tahle otázka mě zaskočí. Než se ale stačím nadechnout k odpovědi, Fabien otevře oči.

Po snídani vyjdeme po schodech nahoru za ostatními a seznámíme se s nimi. Jsou to dvojčata alžírskýho původu Fátima a Mohammed. Vypadaj celkem sympaticky.

Odeberem se do zkušebny, kde Fabien předvede, co umí s kytarou a pak společně zahrajou pár songů. Všichni jsou mým přítelem nadšení. Okamžitě ho berou do kapely, skoro jako kdyby měli strach, že jim ho někdo ukradne před očima!

Kapela se jmenuje Tender Killer. Hrajou něco mezi indie a hard rockem, skládaj si písně a kdyby místy nehráli totálně falešně, asi by to znělo i docela cool.

„A klavíristu náhodou nesháníte?“ zeptám se spíše ze srandy.

„No... K tý naší hudbě by se klavír asi moc nehodil... Ale nikdy nevíš,“ odpoví Mohammed se smíchem.

„Ty hraješ na klavír?“ zeptá se Fati.

„Trochu...“

„Prej trochu!“ vyprskne smíchy Fabien. „Tenhle magor válí na klavír jak bůh už od školky!“

Všichni se na mě rázem podívaj tak zvláštně… Ucejtím, jak se mi do tváří hrne krev. Hraní miluju, ale obdiv ostatních mi nedělá úplně dobře.

Po snídani si jdem s Fabienem a Nicolette ven zakouřit. Vylezem dveřmi z druhý strany baráku a ocitnem se na velký, trochu zanedbaný zahradě. Sednem si na lavičku u zdi a hned k nám přiběhnou dvě kočky.

„To jsou moji miláčci, Sarah a Babou,“ vysvětlí Nicolette a začne je hladit. Černá Babou se mi schoulí do klína a láskyplně se mi otře o triko. Vezmu ji do náruče.

„Hele, já vás vlastně vůbec neznám, ale něco mi říká, že nejste v úplně dobrý životní situaci,“ pronese Nicole zamyšleně. „Působíte jako celkem fajn kluci a tenhle barák je můj, takže... Nechcete tady třeba taky bydlet? Akorát jídlo byste si museli kupovat svoje a přispívat na nájem...“

Fabien se nervózně zasměje: „Ale né... Díky, jsi strašně hodná, ale přece vás nebudeme otravovat! Stejně bysme se tady už ani nevešli, i když musím uznat, že by to bylo su-“

„Jo!“ zvednu hlavu. „Myslím, že by bylo úplně skvělý tady bydlet!“ prohlásím. Život na ulici není nic pro mě, už po dvou dnech ho mám plný kecky! Klidně bych bydlel i ve sluji u sedmihlavýho draka, jen aby tam bylo teplo, jídlo a voda...!

„Jo! Tak se mi to líbí!“ vykřikne Nicolette nadšeně.

Fabienovi se mě nakonec zželí: „Dobře... Ale jen než si najdem něco jinýho!“

Nicolette s úsměvem zvedne ruce a plácnem si.

7. kapitola

A tak začíná můj život v pařížský čtvrti Ménilmontant.

Nicolettin polorozpadlej barák se mi vryje hluboko do srdce hlavně díky jeho obyvatelům, kteří se postupem času stávají mými přáteli a rodinou, kterou bych nikdy za nic nevyměnil, i když nám není vždycky do smíchu.

První měsíce jsou pro mě těžký, ale vůbec nejtěžší je mezi nové spolubydlící zapadnout, aniž bych se cejtil blbě. Všichni jsou starší než já a už chodí do práce. Dokonce i Fabien si dodá odvahy a vyrazí do ulic v cosplayi za mobilní telefon.

Jenže mně je pořád jen patnáct a nikde mě nechtěj vzít. Nakonec si teda ten podělanej souhlas rodičů zfalšuju a začnu roznášet reklamní letáky.

Avšak je za to žalostně málo peněz a my máme většinu času velkej hlad. Jsem slabej a na nic nemám energii. I ta brigáda pro mě je hrozně vyčerpávající. Vstávám ve čtyři, každej den nachodím desítky kilometrů, navíc ten vozík s letáky se nezdá, ale je kurevsky těžkej.

Po roznosu do sebe vždycky někde na lavičce nacpu croissant nebo obloženou bagetu a jedu na jedenáctej obvod, abych psychicky podpořil Fabiena v jeho ehm... práci.

Večer jsem často už v osm tuhej, ale protože se u nás snad denně kalí a kapela mívá několikrát do tejdne zkoušky, jsem asi tak padesátkrát za noc vzhůru. Moje vstávání ve čtyři ráno pak připomíná exhumaci.

Nejlepší jsou víkendy. Vždycky se navaří kotel žrádla pro všechny, takže si s Fabienem jednou za tejden nacpeme břicha k prasknutí.

Jinak žijem o polívkách z pytlíku, suchých bagetách, kafeti a cigárech. Tedy, HLAVNĚ cigárech. Na ty máme prachy vždycky.

Spolubydlící na nás ale jsou hrozně hodný a často nám něco věnujou... Jsem za ty lidi neskutečně vděčnej, hlavně za Nicolette, se kterou si rozumím asi nejvíc, ale i ostatní jsou skvělý.

Nesoudí mě, berou mě se vším všudy… Z jedinýho důvodu. Skoro nic o mně nevědí. O mně a o Tobiasovi, kterýho bych nejradši vymazal ze svýho pološílenýho mozku.

To, co jsem mu udělal, se mi pořád vrací v nočních můrách. Kolikrát se vzbudím uprostřed noci zpocenej děsem. Jeho rozbitej, krvavej ksicht mě od chvíle, kdy se to stalo, pronásleduje dnem i nocí.

Venku mívám šílený stíhy z každýho policajta, kterýho potkám. Kdykoli nějakýho uvidím, automaticky se mu vyhnu. Jímá mě děs, když si představím, že mě zatknou a strávím zbytek života v base.

Nikomu o tom neřeknu. Ani Fabienovi ne. Dusím to v sobě a moje myšlenky mě tím víc požíraj zaživa. Někdy mám pocit, že už stačí jenom poslední kapka a mně normálně přeskočí.

Nemám nejmenší ponětí, jestli jsem Tobiase nakonec zabil nebo ne a ani se nemám jak dozvědět pravdu. Noviny nečtu a na internetu zatím nic podobnýho nepsali... Takže se utěšuju, že jsem ho „určitě nezabil“ a snažím se to sám sobě vsugerovat...

Netuším, jak dlouho takovýhle život vydržím, ale vím, že mi nic jinýho nezbývá a můžu bejt jen rád, že mám vůbec střechu nad hlavou.

Jen kousek od našeho baráku se nachází prodejna klavírů. Jmenuje se Chopin Point a je... obrovská!

Když jsem ji uviděl poprvý, byl jsem si jistej, že jsem umřel a jsem v nebi. Za velkou výlohou, zářící jasným světlem, stojí nádherný naleštěný klavíry všech možných tvarů, velikostí, barev... Jsou tam majestátní křídla, elektronický klávesy, digitální piána, klasický pianina, dokonce zahlídnu i cembalo!

Často postávám před výlohou a fascinovaně zírám dovnitř. Připadám si skoro jako nějakej šmírák! Ale nedokážu si pomoct. Otočit se a pokračovat v chůzi jednoduše nejde.

Jenže vejít dovnitř se neodvážím... Nemůžu si dovolit odnýst si odtama ani blbý dětský klávesy a s velkou pravděpodobností bych se tam začal chovat jako maniak...

Prostě se hrozně stydím vejít dovnitř! Jednak kvůli svým maniakálním sklonům a taky proto, že vypadám tak, jak vypadám.

I když se o sebe snažím starat a meju se každej den, je na mně vidět, že penězi zrovna neoplývám. A Chopin Point rozhodně není pro chudý...

Bojím se předsudků. Většina lidí, co znám, by si vůbec netipla, že bych byl zrovna já schopnej zahrát něco složitějšího než Frčre Jacques... Nemám ty předem odsuzující pohledy rád.

Ze všech těch důvodů tam prostě nedokážu vkročit a jsem na nasranej na Boha, že obchod umístil jen pár set metrů od mýho novýho domova…! Musím si teda vystačit s několika k sobě slepenými papíry, na který si ve chvíli nejtrýznivějšího absťáku narýsuju klaviaturu.

Když jsem v pokoji sám, vždycky ji vytáhnu, rozložím před sebe a začnu „hrát“.

Hraju Bachovy Fugy, Preludia, Adagia, Beethovenovy sonáty, Rachmanina, Chopinova Nocturna, etudy... Všechno.

V hlavě slyším každej tón, v mý mysli vyvstávaj kouzelný melodie, který ve skutečnosti mý prsty jen tiše vyťukávají na pokreslený archy papíru. To jsou chvíle, kdy v sobě ještě dokážu cejtit život, i když pokud je srovnám s opravdickým hraním... Jsou jako olíznutí bradavky versus pořádnej, několikahodinovej sex.

No a když už jsme u sexu... Fabien se rozhodne, že chce náš vztah držet v tajnosti. Bojí se, že pokud by spolubydlící zjistili, že tvoříme pár, vyhodili by nás, nebo by přinejmenším měli blbý kecy, o který ani jeden nestojíme.

Oproti dřívějšku nenastává zas taková změna... Za ruce jsme se nebrali ani ve škole, na veřejnosti jsme se nikdy nelíbali, ani se jeden druhýho nedotýkali.

Teď to neděláme ani doma.

Ale sex si samozřejmě odříct nedokážeme. Hlavně teda já, sexuální maniak, kterej chudáka Fabiena pomalu nenechá ani vyspat. Musíme bejt úplně potichu, což představuje velkej problém hlavně pro Fabiena, kterej pak neustále kouše sebe, mě nebo polštáře, aby nevydal ani hlásku... Nějak se nám to daří zvládat. Daří se nám to několik měsíců...

Až do určitý chvíle.

8. kapitola

Najednou už mi je šestnáct a pořádáme zahradní párty na oslavu mých narozek.

Naléváme do sebe všechno možný a stolu vévodí vodní dýmka. Samozřejmě v ní není jen tak obyčejnej tabák. Nebyli bychom to my, abychom ho neřízli trávou... Po dlouhý době si taky trochu zakouřím, ale evidentně jsem to neměl dělat.

Dostanu se do divný schízy. Najednou mám pocit, že mě všichni kolem pomlouvaj. Že mluví o mně a pozorujou mě. Zároveň se mi trochu motá hlava a můj žaludek začne protestovat. Dokonce přestanu poznávat hudbu, kterou pouštěj z repráků, i když v „normálním“ stavu bych rozhodně neměl problém poznat nejznámější pecky od Nirvany...

Už mi je trochu líp, takže nejsem proti.

Odstrčím Fabiena, kterej nic nechápe a tak, jak jsem, vyběhnu z pokoje.