HOPE MARKS

MEZI TEBOU A NEBEM

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Hope Marks, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2

Tištěnou knihu seženete na petunky.cz + další novinky, předprodeje, knihy a e-knihy!

e-mail + nabídka rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 130. a 102. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-11-1 (epub)

ISBN 978-80-88672-12-8 (mobi)

„Byl jsem šťastný parchant… zbyla ze mě troska, miláčku.“

Playlist

Tereza Mašková ft. Marek Lambora – Náš příběh

Avril Lavigne – Head Above Water

Adam Ďurica ft. Emma Drobná – Naše hriechy

Benson Boone – Beautiful Things

Nickelback – Mistake

Pekař – Co když? feat. Sharlota

Raego – To zvládnem

Raego – Zůstaň tu se mnou

Raego – Bez tebe

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálnými postavami či společnostmi je čistě náhodná.

Zvláštní, jak se život ve vteřině změní. V jednu chvíli si užíváte krásné chvíle, v další se snažíte ukončit jednu kapitolu života. A přitom ta poslední věc vás připraví o vše. I o poslední možnost volby.

A já teď bojuji, ty poslední vteřiny trvají celou věčnost.

Tohle je začátek konce. Nebo konec začátku. Stejně záleží jen na mně, jak se rozhodnu.

Zůstat, nebo odejít? Snažím se na to přijít právě v té poslední nekonečné vteřině.

Jedna chyba.

Jeden špatný tah.

Jeden výstřel.

A ocitla jsem se mezi tebou a nebem.

~

Zvuk EKG se rozléhá místností, který z dálky doplňuje mužský bezmocný křik. „Freyo! …“

Jedna

V mojí hlavě

Jedno špatné vstávání dokáže změnit celý den. Určitě tahle příšerná rána znáte. Nezvonící budík, vstávání z postele levou nohou nebo klasická ranní nestíhačka. No… Dnešek nezačal zrovna nejlíp, ale jsem optimista a věřím, že se nic zajímavého nestane.

Sedím v lavici a v hlavě si připomínám, co všechno musím dneska udělat. Je začátek semestru a bez stipendia bych neseděla v přednáškové hale Harvardu. Máma je hodně nemocná, i proto jsem musela žádat o stipendium. Otec má novou ženu a zřejmě ho můj život nezajímá. Dnešek je hektický od samého probuzení, kdy jsem přeslechla budík a malinko si přispala. No dobře, spíš jsem jej nevědomky vypnula, než přeslechla, protože méně jak páté zazvonění mě z postele nedostane.

Rána nejsou zrovna má oblíbená, a už vůbec ne, když musím brzy vstávat. Vždycky se z postele soukám a tou správnou stranou, jako namazaný toust, padám do ní zpět. Od té chvíle šlo všechno až moc rychle. Nestihla jsem si dát ani ranní kávu. Takže si dokážete představit, jak vypadám. Zombie… A o tom, jak jsem nervózní ani nemluvím. Tmavé kruhy pod očima jsem těžko skryla, natož abych dokázala sesumírovat složitý účes. Prostě jsem si na každé straně smotala malý drdol a zbytek vlasů nechala rozpuštěných. Nesnáším, když mi prameny padají do očí a lechtají na tváři.

No vážně… vy byste nebyli vystresovaní? Nic nefunguje dle původního plánu. Prostě potřebuju jen přežít dnešní den, který od otevření očí je jakýsi chaotický.

„Slečna Jonesová?“ ozve se profesor ekonomiky.

Kdy přišel?

Na sobě má padnoucí šedou košili, která obepíná svalnaté paže a džíny. Snaží se na mě udělat dojem? Myslí si snad, že když vypadá jako pan Neodolatelný, tak se na něj budu dívat jako na boha?

„Ano?“ Jsem zmatená, neměla bych se tolik ztrácet ve vlastních myšlenkách.

„Na otázku odpoví pan Davis.“ Probodne mě zamračeným výrazem.

Do háje!

Na co se vůbec ptal?

Vzpamatuj se, Freyo… Musíš nasbírat kredity a nedělat si problémy.

Zbytek přednášky svou pozornost soustředím na řeč, kterou profesor vede a při každém letmém pohledu, jež mi věnuje se sladce usměju. To by snad mělo stačit, aby pochopil mé záměry, jenž jasně ukazují, že problémy nejsou má priorita.

Zrovna si sbalím věci a chci odejít, když mě osloví.

„Slečno Jonesová, vy zůstaňte,“ řekne přísným hlasem.

Super, teď mám problém.

První přednáška posledního ročníku.

Přejdu po místnosti k němu a nervózně se rozhlédnu kolem sebe. Nikdo už nezůstal. Jsme tu jen já a on.

„Ano, pane profesore?“ Zatvářím se zmateně a ačkoli bych se mohla pokusit o útěk, mám pocit, že má něco na srdci a neodkladně mi musí všechno sdělit.

„Máte nějaké problémy?“ Sedí na okraji mohutného stolu, ruce založené na prsou, oči přimhouřené.

Asi si myslí, že je pan Neodolatelný. To určitě… Nejsem v týmu holek na téhle škole, které by mu nejraději skočily do postele. Nepodlamují se mi kolena při každém jeho pohledu, který mi věnuje. A rozhodně, klidně si to někde zapište, při pohledu na něj nevlhnu, ani mi samy nepadají kalhotky ke kotníkům.

Probodává mě velmi tmavýma očima, orámovanými dlouhými řasami. Celý tajemný pohled zvýrazňují ostré rysy v obličeji. Vlastně celkově vypadá jeho výraz tajemný a sexy zlý. Tmavé vlasy, po stranách kratší, čupřinu má přehozenou na jednu stranu a pár pramenů mu lehce spadá do tváře. Hnědé oči, lemované hustým tmavým obočím, které prozrazují nevyzpytatelný výraz v obličeji. Možná se na něj hezky dívá, ale já potřebuji v první řadě dodělat školu, a který blázen by si začal románek s profesorem? Já určitě ne. Proč mě vůbec napadla myšlenka na románek?

„Ne, všechno je v pořádku.“ Snažím se znít přesvědčivě, ale uvnitř sebe jsem zničená. Každý den se snažím myslet pozitivně, což mi nejde, protože myšlenky na mámu, která leží v nemocnici, mě ničí.

„Měla byste dávat větší pozor!“ poručí a dívá se na mě kamenným výrazem.

Hlásím se do týmu anti James Brown!

„Omlouvám se. Jen jsem měla špatné ráno, a já vím, nevymlouvám se,“ vzdychnu. „Příště budu ostražitější. Můžu už jít?“ sklopím oči k podlaze.

Neměla bych se nechat jen tak rozhodit. Týdně musím přečíst stovky stran složitých textů a jsem v pohodě, ale narazím na pana Bezchybného a všechno jde do kopru.

Klid, jen zhluboka dýchej.

„Běžte, ale dám si na vás pozor.“ Zpraží mě pohledem a následně si začne sbírat své věci, což je znamení, abych mlčela, nebo bude hůř.

Červená jako rajče vyjdu z přednáškové haly a vydám se na další přednášku.

U dveří si pod nosem utrousím poznámku: „Dá si na mě pozor, kretén.“

Netuším, jestli moji průpovídku slyšel, raději se neotáčím, abych nemusela čelit jeho přísnému pohledu.

Všichni jsme dostali číslo na profesora, kdybychom snad náhodou měli s něčím problém. Jde o přirozený postup na téhle škole. Profesoři nám jsou velmi blízko, ale nejsem si jistá, zda jsem s tímhle panem Dokonalým vyhrála.

Je tak arogantní. Brr…

Chtěla jsem jen tiše proplout posledním ročníkem. Zdá se, že opak bude pravdou. Ach jo… O to hůř, že kredity z ekonomie vážně potřebuju, jelikož studuji ekonomii a management.

~

Večer, kdy se všichni baví v tanečních klubech, namířím si cestu na svou brigádu. Nesuďte mne… Nejsem v tomto ohledu na sebe příliš pyšná. Jakýkoli pohled do zrcadla, kterému musím čelit je každým dnem méně snesitelný. O to víc, když se vidím výrazně nalíčená, s parukou a skoro žádným oblečením. Místní úchyláci mě nazývají různě… štětka, kurva, kundička… ani jedno z toho nezní hezky. Přesto jsem v klubu dobrovolně.

V šatně se výrazně nalíčím, nasadím blond paruku, obléknu si děrované punčochy, tanga, podprsenku, ze které mi skoro vytékají bujná prsa a s předstíraným nadhledem jdu na své místo. Přičemž se příliš neohlížím po mužích, kteří prahnou po tanečku, striptýzu či sdílení lůžka.

Podnikem se rozléhá hudba, duní mi celým tělem a tlumí hlasy hostů. Klub je moderní, kulaté stoly, na kterých jsou tyče, barevné osvětlení, pohodlné černě kožené boxy a soukromé lóže oddělené krémově světlou látkou po stranách obrovské místnosti. Stroboskopy mi co chvíli osvítí kůži a já se obrním, abych sama sobě nepřišla odporná. Zhluboka se nadechnu a postavím k tyči, pevně ji uchopím, provedu hluboký nádech a výdech, a do rytmu basů začnu předvádět naučené taneční kreace.

Jak já ty pohledy nesnáším!

Nikdo tu není, nikdo se nedívá, opakuji si svou mantru.

Za kalhotky i do podprsenky mi strkají dolary, které potřebuju na léčbu mojí mámy. Dejte ty pracky pryč.

Jinak bych se nikdy k této práci nesnížila. Naštěstí se nemusím svlékat a jde jen o tanec pro nadržená prasata všech věkových kategorií.

Mezitím na operačním sále.

Pííp, pííp, pííp… kdesi z dáli slyším zvuk EKG.

„Skalpel, prosím.“

Dva

V mojí hlavě

Před velkým zrcadlem upevněným na dveřích skříně si rozčesávám své dlouhé oříškové blond vlasy a snažím se setřást pocit, který se ve mně ukotvil po setkání s panem Neodolatelným.

„Sakryš.“ Kartáč mi spadne, snaha rozmotat přírodní dred, který se mi vytvořil, zdá se marný.

Zjevně z něj začínám být nervózní. Nemůže se zaměřit na někoho jiného?

Třeba už nebude prudit. Třeba…

Popadnu věci a vydám se na další přednášku s profesorem Brownem, na kterou se vůbec netěším.

Posadím se do zadní řady, abych nebyla tolik na očích. Jestli mám školu dokončit, musím mu dát najevo, že se ho nebojím, že mě nezastraší.

A přesto sedím co nejvíc vzadu. Vážně se ho nebojíš, Freyo?

Fajn… fajn… Nechci být zbytečně vidět. Třeba se mi podaří zůstat po zbytek semestru neviditelná.

Naivko.

Ani hlásek v mé hlavě mi nedůvěřuje…

Vejde do haly a přejde ke své katedře. Svalnatýma rukama položí lejstra na stůl a všechny pozdraví. Povzdechy některých holek nejdou přeslechnout.

Ach bože… v duchu zakoulím očima.

Přísným pohledem přejede po místnosti, dokud mě nespatří. Tmavýma očima spočine na mé maličkosti déle, než je nutné a tělem mi projede zimnice. Přestože se přísně kaboní, oči se mu při pohledu na mě zúží na dvě tenké čárky.

Jeho pronikavý pohled mě ničí. Proč?

Snažím se co nejvíc zajet pod lavici, ale marně.

Celou přednášku se mě neustále ptá na odpovědi, takže neexistuje šance být myšlenkami jinde. Přechází z jedné strany na druhou a při každé myšlence, která mu viditelně šrotuje v hlavě, si přikládá ukazováček na rty a poklepává s ním o měkkou křivku.

Když přednáška skončí, promluví na mě Clair.

„Ten po tobě jede.“

Ani netušíš jak.

„Jo, je hrozný.“ Zakoulím očima.

A nejhorší na tom je, že vypadá dobře. Přesně můj typ. Vysoké lícní kosti, hranatá čelist, vypracované tělo a tmavé oči.

„Promiň, nevypadáš nadšeně.“ Usmívá se a modrými duhovkami si mě prohlédne. „Chci říct, však víš.“

„Jsi tým Brown,“ odpovím zdráhavě a Clair se ironicky pousměje nad mou poznámkou.

„Máš teď další přednášku? Nechceš zajít do kavárny? Možná bys mi mohla říct víc, protože i minule tě docela dusil.“

Clair je moje kamarádka už od střední školy, ale ne natolik dobrá, aby věděla o mé brigádě. Nechlubím se s tím, nikomu. Rozhodně si nepřeju čelit předsudkům. Nechápejte mne špatně, vím, že každá lež má krátké nohy. Nemůžu si však dovolit riskovat a přiznat se, co po určitých večerech předvádím a proč.

„No… proč ne. Ale jen na chvíli. Musím pak dělat úkoly.“

„To můžeš i večer, Freyo.“

„Večer už něco mám.“

Vydám se s Clair z přednáškové haly, mineme profesora, který mě bedlivě sleduje a probodne nečitelným výrazem. Zase se roztřesu, snažím se však nedat nic najevo.

„Co máš sakra za problém?“ zabrebtám si pod nosem.

Pokusím se na něj usmát, ale on se stále mračí a snad i cosi zavrčí.

Protiva…

Projdeme budovou a vejdeme do menší kavárny v kampusu. Clair svou štíhlou vysokou postavu uvelebí k malému kulatému stolku pro dva u velkého okna s výhledem na knihovnu a pohodí svými hnědými vlasy. Kavárna je klasickým místem studentů, velká okna, světlé stěny, sem tam nějaké kvítko a věčně špinavý pult od kávy. Většinu obsluhujících tvoří studenti. Posadím se naproti ní a snažím se tvářit, jako by se v mém životě nic zvláštního nedělo. Co je komu do toho, že moje máma umírá? Já se s krutým faktem musím smířit. Ne oni.

„Jak se má tvůj bratr?“

„Ani nevím. Dlouho se neozval.“

Adrian dva roky cestuje po světě. Teprve rok před tím jsem se dozvěděla, že je můj nevlastní bratr a máma o něm celou dobu věděla. S tátou se dala dohromady, když mu byly dva roky a já se narodila o rok později.

„Pořád se nesnášíte?“

„Ani bych neřekla. Občas si zavoláme přes videohovor, ale… Jak bych to řekla… je zvláštní?“

„Víš… Nedokážu si představit, jaké pro tebe bylo, se po tolika letech dozvědět o nevlastním sourozenci.“ Clair po mně hodí zamyšlený pohled, přičemž nakloní hlavu mírně na stranu a mně se sevře žaludek.

„Viděla jsi už jak tlusté knihy musíme číst?“ změním téma a uchechtnu se.

„Musíš si udělat chvíli i čas na sebe. Třeba jako já. Aspoň jednou za měsíc jdu pařit, zatímco ty se flákáš na brigádě, o které nechceš nikomu říct.“

Jsem vděčná, že vždy pochopí, když nemám náladu určitá témata probírat.

„Už jsem ti říkala, že není o čem mluvit. Prostě je dobře placená a já si tak nemusím brát studentskou půjčku.“ Pokrčím rameny.

„A co pan profesor? Šlápla jsi mu na kuří oko?“ zachichotá se.

„Nejspíš. Jednou jsi mimo a hned po tobě jede.“ Obrátím oči v sloup a přiložím si k ústům hrnek s karamelovým latté.

„Musíš ale uznat, že je sexy.“ V ten moment se zakuckám.

„Je,“ přiznám. „Sexy parchant, abych upřesnila.“

„Jen se nedělej.“ Na chvíli se odmlčí. „Ještě jsem neviděla, že by se na někoho usmál, ale i tak jsou z něj ženský úplně paf.“

„Ještě se mi tady nad ním rozplývej. Moc mi nepomáháš.“ Nervózně pod stolem poklepu nohou a snažím se zahnat myšlenky na jeho přísný pohled, který mě… do háje… vzrušuje?

„Třeba se mu líbíš.“ Zahihňá se a raději si zacpe pusu kávou.

Smíchy se skoro zlomím v pase. „Ne. Určitě by na mě nebyl hnusný.“

Ještě chvíli si povídáme a já se vrátím na kolej. Moje spolubydlící Britney není na pokoji, tak se alespoň můžu v klidu pustit do učení. Pravděpodobně se poflakuje se svojí partou. Proč jen nemůžu být v jednom pokoji s Clair, povzdychnu si.

Poslední nitky paprsků se schovaly za obzor, slunečný den střídá temná noc a já bych nejraději zalezla do postele. Ale v klubu se mnou počítají a já si nemohu dovolit nepřijít.

U vstupu mě už znají, přece jen dva roky tudy minimálně jednou týdně projdu. Gorila, týpek s nafouknutými svaly a plešatou hlavou, oddělá červené lano a s úchylným úšklebkem na tváři mě pustí dovnitř. Projdu tmavým osvětleným vchodem a třemi schodky se dostanu do hlavní části. U baru jako vždy popadnu dvojitého panáka whisky a namířím si to do šatny připravit se. Nikdy jsem si nezvykla na hladové pohledy nechutně zazobaných chlapů. Nejraději bych s kroucením kolem tyče sekla, ale nikdy jsem nenašla odvahu. Na druhou stranu, kde jinde bych dostala stejně dobře zaplaceno. Jen ve škole se nikdo nesmí dovědět, co dělám, mohli by mě vyhodit. Však víte… poškodila bych dobré jméno školy a tak dále…

Stáhnu vlasy a nasadím si červenou paruku. Rudá vlákna jsou rafinovaně vlnitá a dlouhá po pas. Na tvář si nanesu výrazné líčení, abych vypadala, jak se cítím… jako štětka. Nasoukám se do titěrných lesklých kraťasů v námořnicky modré barvě a k tomu vestičku jen na jeden knoflík u prsou. Pod ní nemám vůbec nic. Nazuji vysoké jehly a za zvuku dunivé hudby se vydám k tyči.

Klub Next se nachází celkem daleko od Harvardu, ovšem i tak se obávám, aby mě někdo neviděl. Obavu v sobě zaženu do tmavých zákoutí své mysli.

Chci jen dodržet slib, který jsem mámě dala, úspěšně dokončit školu. Chápu, že chce, abych se v budoucnu měla dobře. Nesmí umřít s pocitem, že jsem selhala. To nedovolím. A i když vím, že máma může každým dnem umřít… Nikdy se na její smrt nepřipravím…

Nechápejte mě špatně a nekruťte očima… Hold jsem byla blbá a naivní, když jsem si myslela, že tanec v klubu Next mi nezpůsobí žádnou újmu. Pravdou je, že za těmito zdmi jsem jen kus masa a nemám žádná práva.

Mezitím na operačním sále

Pííp, pííp, pííp…

„Sakra, rána hrozně krvácí.“

Tři

V mojí hlavě

Sedím v knihovně a šprtám se. Hlavní důvod, proč nejsem ve svém pokoji je Britney. Nemusíme se, ale snažíme se vycházet. Teda pokud k tomu nepočítám, jak si půjčuje moje oblečení bez svolení a schovává mi věci po pokoji… V ten moment se ve mně probouzí vrah, protože bych ji nejraději na místě rozcupovala na tisíc kousků.

Na Harvardu je jedna z největší knihoven na světě. Je tady zhruba patnáct milionů svazků, které nikdy v životě nemůžu všechny přečíst. Ráda tu trávím čas. Klid a vůně starých svazků je naplňující.

Čas letí tak rychle, že málem zapomenu na nemocniční návštěvní hodiny. Ticho je příjemné, ale musím letět. Sbalím si věci do tašky a proběhnu dveřmi. Kvapně, skoro utíkám chodbou, mé kroky se ozývají od zdí a s myšlenkami na mámu odbočím vpravo.

Bum. Narazím do něčeho tvrdého.

„Sakra!“ vylekaně vykřiknu a sehnu se pro lejstra, která jsem někomu vyrazila z rukou.

„Nechte to být,“ ozve se mužský podrážděný hlas, celá zkoprním.

Vzápětí si dřepne, aby si mohl posbírat své věci. Všechny svírám v ruce.

Pomalu zvednu hlavu a očima se zadívám do zachmuřených hnědých zorniček. Takhle zblízka vidím vějířek vrásek kolem očí a malé nepatrné znaménko u pravého ucha.

To mi tak scházelo, abych narazila zrovna do něj.

„Promiňte, pane profesore. Já nechtěla,“ dostanu ze sebe stěží.

„Slečno Jonesová, s vámi jsou jenom potíže,“ procedí mezi zuby naštvaným barytonem.

„Moc se omluvám.“ Stoupnu si, podám mu papíry a letmo se dotknu jeho ruky. Ucítím slabé mravenčení. Oba zůstaneme nehybně stát se zaklíněnými pohledy do sebe. Dech se mi zadrhává, čas se zpomalí a vzduch zhoustne. Jeho tvrdý pohled na moment povolí a já tak spatřím v jeho očích jiskru. Hnědé zorničky má lemované zlatavým odstínem a…

Co-se-to-k-sakru-děje?

„Musím jít,“ řeknu po chvíli zdráhavě.

„Možná místo poflakování na chodbách byste se měla učit,“ řekne a já nenápadně protočím očima.

„Máte v zadku zaražené pravítko?“

Panebože! Že jsem neřekla nic nahlas?

Opatrně zvednu pohled, a když spatřím jeho zvednutá obočí, rty stažené do tenké linky, uvědomím si, co jsem právě řekla. A na plnou hubu.

Zabte mne.

„Prosím?“ procedí skrz zaťaté zuby, rty stáhne ještě více do tenké linky než před chvílí.

„Vrazili jsme do sebe, necháte si podat popadané věci a stojíte jako solný sloup.“

Jeho obočí vyskočí snad ještě výš. „Říkal jsem, ať to necháte být.“

Proč proti mně pořád něco má? A co se sakra před chvílí stalo?

A od kdy se ti líbí?!

~

„Ale…“