MARIE JAKOUBKOVÁ

MAGICKÁ PŮLNOC

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Marie Jakoubková, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 148. a 116. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Marie Jakoubková

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-53-1 (epub)

ISBN 978-80-88672-54-8 (mobi)

Vánoce 2023, 10. prosince

„Já se na to vykašlu. Nevím, kam dřív skočit a nikdo mi nepomůže!“ křičela zoufale Magda a zbrkle běhala po bytě, aby jednou utřela Týnce nos, podruhé pustila brečícímu Ondráškovi v televizi pohádku a do třetice našla Adélce ve skříni správné šatečky, jež si ten den rozhodla vzít na sebe. A do toho všeho dopekla cukroví, které se už pár minut pálilo v troubě, naklidila na Vánoce a navíc, aby působila šťastně, že to všechno dělá z lásky a nemůže se Vánoc dočkat.

„Zasraný svátky!“ procedila tiše mezi zuby, aby ji děti neslyšely a neměly potřebu ji pohotově napodobovat.

Tři děti! Navíc trojčata! Docela fuška obstarat je všechny najednou! Magda je ale samozřejmě velice miluje a za nic na světě by je nevyměnila. Jen je to občas prostě těžké…

***

Než se trojčata před čtyřmi roky narodila, prošli si Magda s Ondrou doslova peklem. Moc se snažili, aby Magda otěhotněla přirozenou cestou, ale nedařilo se.

A umělé oplodnění? To si nechávali až nakonec, jako úplně poslední možnost.

Každý jim radil, všichni kolem se stali odborníky na plodnost. „Musíte si odpočítat, kdy má Magda ovulaci.“ „Zkoušeli jste měřit teplotu?“ „A co fáze měsíce, taky prý mají vliv!“ O podpůrných čajích a různých doplňcích stravy nemluvě.

NIC. Zkrátka to nešlo. Vůbec nic nepomáhalo. Vyzkoušeli všechno, ale štěstí jim holt nepřálo…

Nezbývalo proto nic jiného než předat svůj osud do rukou vědy. Na řadu přišla poslední alternativa. Umělé oplodnění.

Když se k tomuto naprosto neromantickému zákroku uchýlili, s hrůzou zjistili, že ani zde se nemohou spolehnout na sto procentní úspěch. Padesátiprocentní jistota, že se zadaří, se jim naopak zdála tak mizerná, že to po dvou promarněných šancích skoro vzdali.

K poslednímu pokusu je přemluvili samotní lékaři na klinice. Magda s Ondrou zpočátku váhali, protože dvě předchozí snahy jim kompletně vycucly spořící účet. Svolení k třetímu zákroku proto s sebou neslo riziko zadlužit se…

Byl to trochu hazard, ale jak se říká, do třetice všeho dobrého i zlého! Úvěr jim v bance schválili během pár minut. Dokonce je nenutili uvádět ani účel půjčky, což je významně potěšilo. Obzvlášť, kdyby to nevyšlo! Splácet půjčku, nazvanou zpackaný bezdětný život, by i tvrďákovi přivodil depresi…

Naštěstí nic podobného řešit nemuseli, protože se Magdě otěhotnět povedlo. Snad to bylo tím úvěrem nebo možná proto, že se Magda s Ondrou před posledním zákrokem totálně zlili a úplně se vykašlali na všechna doporučení od lékařů?!

Ať už se tenkrát stalo cokoliv, bylo důležité, že měli konečně důvod k oslavám. Dokonce existovala i určitá pravděpodobnost, že se úspěch dostavil přirozenou cestou, což ve výsledku ale nebylo vůbec podstatné, protože i kdyby měli stoprocentní jistotu, peníze by jim klinika nevrátila.

S tím se však dokázali smířit. Byli těhotní, a to byla v danou chvíli ta neúžasnější zpráva!

Dvě svislé čárky na těhotenském testu jim tehdy zcela změnily život a na to osudné ráno jistě nikdy nezapomenou…

První kapitola

Před pěti lety, 23. prosince 2018

„Já jsem ti tak vynervovaná, že se mi nechce ani čůrat!“ komentovala Magda své vnitřní rozpoložení poté, co uplynuly tři týdny od posledního pokusu umělého oplodnění a dle pokynů z kliniky si měla poprvé provést kontrolní těhotenský test.

Menstruace se jí sice zpozdila, ale už se na tento fakt nechtěla po všem, čím si za poslední rok prošli, spoléhat. Mohly by to být jen pochodující nervy, zazněla Magdě v uších slova lékařky z kliniky.

Ondřej přecházel sem a tam po koupelně a netrpělivě vyčkával, než Magda načůrá do kelímku.

„Tak už?“ nedočkavě ji popostrkoval.

„Ne!“ odsekla. „A radši jdi pryč, kvůli tobě mi to nejde!“ vypoklonkovala jej z koupelny. „A zavři za sebou dveře!“

Nechtěla být na něj hnusná. Chápala, že je napjatý stejně jako ona. Očekávání obou dosahovalo posledních pár dní takových rozměrů, že stačila maličkost a hned byli v sobě.

Dvě minuty. Dvě minuty, které jim mohou změnit život. Dvě minuty, po jejichž uplynutí se buď stanou rodiči nebo se navždy zařadí mezi bezdětné páry. Dvě minuty…

„Podívej se tam! Já nemůžu!“ vybízela Magda svého muže a dlaněmi si zakrývala oči. Stála opřená o zeď a pod tíhou stresu se svezla po zádech na podlahu.

Vnímala zvuk Ondrových pomalých kroků, přecházejících z chodby do koupelny. Jeho domácí obuv při každém pozvednutí chodidla mlaskla o podlahu. Možná bych měla vytřít, přepadla Magdu naprosto směšná myšlenka.

Dýchala zrychleně a srdce, které běžně necítí, teď mohla skoro chytit do dlaně, jak jí svižně pumpovalo. Doslova viděla, jak se jí ve stejném rytmu odráží od trička.

O pár vteřin později jí znovu se přibližující mlaskavá chůze naznačovala, že se Ondra vrací. Nic neříkal. A to ji děsilo! Zřejmě jí nechtěl způsobit další zklamání, pomyslela si. Jistě se bál, co by se stalo s jejich vztahem…

Magda si odkryla oči a vzhlédla k němu. Stál sotva metr od ní. V prstech svíral malou plastovou tyčinku, v níž se skrýval jejich společný osud. Neodvažovala se vůbec promluvit. Hlasitě si polkla a jen pozvednutím obočí se z Ondry snažila vymámit ortel, jenž už pár vteřin sám znal.

Pootevřel ústa. Než z nich však stačil vyjít jakýkoliv zvuk, rty znovu stiskl, zamračil se a pomalu zavrtěl hlavou ze strany na stranu.

Magda sklopila oči a všechen vzduch, který měla v plicích s hlasitým povzdechem vypustila ven.

„Vyšlo to, zlato!“ zaslechla slova, jež k ní doléhala s příliš velké dálky, než aby si dokázala uvědomit jejich význam. Cítila, že asi omdlí.

Ondřej si všiml její sinalé barvy v obličeji a poklekl k ní.

„Podívej se!“ vybízel ji. „Budeš máma!“ šeptl jí do ucha.

Magda si vzala do ruky těhotenský test a celou minutu zírala na dvě růžové čárky. Potom test odložila na zem, vyskočila na nohy a začala Ondrovi bušit pěstmi do hrudi.

„Jak jsi mohl?!“ křičela na něj vzteky, ale zároveň i s obrovskou radostí. „Takhle si ze mě dělat srandu!“ pokračovala hystericky. „Víš, jak jsem se cítila?“

Ondra Magdu pevně objal a pošeptal jí: „Jen jsem to chtěl trochu zdramatizovat!“ Políbil ji na krk.

„No, to se ti tedy sakra povedlo. Vždyť jsem úzkostí málem omdlela!“ nepřestávala v útocích.

Odtáhla se od něj a došla si znovu pro test. Pořád tam byly. Dostatečně silné a viditelné růžovo-červené čárky ve vertikálním směru. Přesně tak, jak mají vypadat, když je těhotenství jednoznačně průkazné.

Otočila se na Ondru a obdařila jej širokým úsměvem. Všechny emoce, spojené s hněvem, nespravedlností a žalem, byly rázem pryč. Už pro ně nebylo místo. Teď se musela začít udržovat v pozitivním rozpoložení. Aby i její děťátko bylo radostné, usměvavé a plné životního elánu.

„Budu máma!“

Druhá kapitola

Do prvního ultrazvuku, který měl s jistotou potvrdit, že je všechno v pořádku, se snažili hlavně zachovávat klid. Nebylo to ale úplně snadné. Radost a štěstí z pozitivního testu nahradily strach a obavy, že se vše ještě může pokazit. Nic neobvyklého. Do ukončeného třetího měsíce se může stát prakticky cokoliv. Ze dne na den, někdy i z hodiny na hodinu…

„Vypadá to dobře,“ uklidňovala je lékařka Adamcová z kliniky. Přejížděla po Magdině břiše ultrazvukovou sondou, vždy na chvilku zastavila a změřila nález. „Je trošku menší, než by na daný týden mělo být, ale to je…“ Na okamžik se zarazila. Vystříkla na sondu novou dávku gelu a lehce zatlačila na Magdino břicho, aby viděla i na druhou stranu dělohy. „Tak proto…“

„Co, co se stalo, paní doktorko?“ odvážila se zeptat Magda.

Lékařka Adamcová otřela sondu a přichytila ji do držáku na boční straně přístroje.

„Všechno je v pořádku, jen…“

„Co, jen?“ šeptla vystrašeně Magda.

Doktorka se usmála.

„Není tam jen jedno!“

„Cože?“ přidal se do rozhovoru Ondřej. „A kolik tedy, dvě?“ Pozvedl pravou ruku a vyřčenou číslovku naznačil vztyčeným palcem s ukazováčkem.

Lékařka je nechtěla dlouze napínat.

„Jsou tam tři. Budete mít trojčata!“

„Trojčata?“ zopakovala Magda. Překvapeně a vyděšeně zároveň stočila hlavu směrem k Ondrovi. „Trojčata!“ řekla ještě jednou.

„A je to normální?“ zeptal se Ondřej.

„U umělého početí se to stává docela často. Dvojčata tu máme skoro u každého druhého těhotenství. Ale trojčata jsou u nás na klinice první!“ přiznala vesele.

Jasně, ona si takové těhotenství jen poznamená do svých statistik a tím to pro ni končí, pomyslela si Magda skepticky. Ale co ona? To ona se bude muset o všechny postarat. Zvládne to vůbec?

Ten pohled Ondra znal. Vždy, když Magda o něčem horečně přemýšlí, zvlní se jí čelo. Byla na pochybách…

„Zvládneme to, neboj se!“ šeptl jí do ucha a políbil ji ve vlasech.

Doktorka Adamcová se zvedla ze židle a odešla do vedlejší místnosti. Správně vytušila, že si ti dva potřebují promluvit o samotě.

„Já se bojím!“ svěřila se Magda. „Jedno je super, ale tři?“

Ondřej se na ni usmál.

„Chtěli jsme přece velkou rodinu, ne?“

„Budeme na to dva!“ zakončil debatu Ondřej. Ve stejný moment vstoupila doktorka zpět do místnosti.

„Tak co, dobrý?“ zeptala se starostlivě.