Karolína Škachová

KŘÍDLA PADLÝCH ANDĚLŮ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Karolína Škachová, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 146. a 114. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-49-4 (epub)

ISBN 978-80-88672-50-0 (mobi)

Všem, kteří chtějí začít znovu.

PRVNÍ ČÁST: TEMNÉ SHLEDÁNÍ

BETH: jen stín mezi stromy

V okně autobusu se odrážela má tvář a za sklem se rozplýval tmou protkaný les. Nikdy jsem neměla ráda večerní jízdy, a už vůbec ne pak v zimě, neboť se vše tvářilo mnohem tajuplněji a děsivěji. Tehdy mi však ještě chybělo vědomí, jak děsivé by to mohlo ve skutečnosti být. Doposud si se mnou totiž hrála pouze má fantazie.

Oči mi přeskakovaly po stínech běhajících mezi stromy. Teprve, když autobus oznamoval konečnou zastávku, na níž jsem měla vystoupit, mě napadlo, že to, co se proplétalo mezi stromy, nebyl stín autobusu. Nešlo ani o stíny stromů či keřů podél cesty, ale o stín čehosi živého. Něčeho, co se hýbalo. Běželo to podél silnice, dost rychle na to, aby to drželo tempo s autobusem. Rozhodně to běželo na dvou nohách, ale nemohlo jít přeci o člověka... Nebo ano?

Hrdlo se mi sevřelo při uvědomění, že něco tam venku skutečně běželo podél autobusu po celou tu dobu. Dělalo se mi nevolno z pocitu, že nás ta věc sledovala celou cestu a nejspíš až vystoupím na okraji města, bude tam stále.

Sledovala jsem to a po chvíli jsem si všimla, že se naše pohledy střetly. Poznala jsem to podle očí, které vypadaly jako dva temně stříbrné korálky. Plíce jsem měla plné vzduchu a snažila se je naplnit ještě víc, zatímco to zrychlilo. Vše se stalo příliš rychle na to, abych si mohla být jistá tím, co se přesně událo. V uších mi však zaznělo nadávání řidiče. Následně strhl volant do lesa a tam se celý autobus převrátil v příkopě na střechu.

Cítila jsem nepopsatelnou bolest po celém svém těle. Měla jsem pocit, že se má levá ruka ocitla v nepřirozeném úhlu. Chtělo se mi brečet, ale i to se zdálo příliš namáhavé. Tváře jsem měla v jednom ohni a cítila ostrou bolest na prsou i zádech, jako by mě něco chtělo rozervat na kusy.

Viděla jsem, jak se řidič autobusu odpoutal a spadl na strop tvořící nynější podlahu.

Zvedl se a pohlédl přímo na mě. Byli jsme v autobusu sami a já doufala, že zavolá sanitku a policii, místo toho se však vydal za mnou. Jistě chtěl vědět, zda jsem v pořádku, ujišťovala jsem se. Má bolest však způsobovala neschopnost se vůbec pohnout. Jako bych nad svým tělem ztratila veškerou moc.

V mém zorném poli se objevil pouhý obrys jeho vypracovaného těla a dlouhé vlasy. Snažila jsem se na muže zaostřit. Na sobě měl uniformu, ale teprve v té chvíli mi došlo, že rozhodně nešlo o uniformu řidiče autobusu.

Konečně se mi povedlo alespoň posadit. Hlava mě bolela jako bych v ní měla střepy, a tak jsem si na čelo položila dlaň, jako kdybych tím své utrpení mohla zastavit. Dělalo se mi špatně od žaludku a nejspíš jsem utrpěla i otřes mozku. Chtěla jsem promluvit směrem k muži, ale než mi ze rtů uniklo jediné slovo, jeho hrdlo prořízl nůž patřící někomu za ním. Krev se mu linula po oděvu, tvář mu popraskala a jeho tělo bezvládně kleslo k zemi.

Chtěla jsem hlasitě vykřiknout, ale hlava se mi zamotala a já cítila, že nemohu říct, byť jen jediné slovo. V očích mě štípaly slzy a nevěděla jsem, co dělat.

Ležící tělo řidiče odkrylo svého vraha. V jedné dlani pevně svíral nůž, který otřel o sedadla nad sebou a schoval jej do kapsy své černé bundy.

Tmavé vlasy mu padaly do očí a za zády se mu cosi schovávalo. Vypadalo to jako veliká křídla, ale tomu jsem ani nechtěla uvěřit.

Tmavovlasý muž mě sledoval stříbrnýma očima, které se i ve tmě leskly. Došel až ke mně a klekl si.

„Felicity Elizabeth O'Kellyová,“ pronesl tichým hlasem a vzal mou tvář do své dlaně. Prsty měl chladné a hrubé. Chtěla jsem ucuknout, ale strach a bolest mě příliš omámily. „Všechno už bude dobré.“ Neznámý mě vzal do náruče, přičemž se mé zuby stiskly bolestí.

Vdechla jsem jeho vůni a nechala se nést. Zabil člověka, projelo mi hlavou jako ostří, ale neudělala jsem vůbec nic. Ona pomalá chůze mě uklidňovala. Kolébala mě ke spánku. Všechno se mi někde uvnitř zdálo být naprosto v pořádku, ačkoliv jsem moc dobře věděla, že v pořádku není vůbec nic.

Stále mi hleděl do očí a jen zřídka kontroloval prostor kolem sebe. Jako by přesně věděl, kam jde.

„Keirone?“ zašeptala jsem z posledních sil, než jsem se propadla do říše snů.

Jak jsem znala jeho jméno? Nevím... Vyřkla jsem to natolik automaticky, až se mi slova z úst vydrala téměř úplně sama.

***

Otevřela jsem oči a rozhlédla se po tmou zalité místnosti. Nejdříve mě napadlo, že jsem musela usnout v autobuse, ale když si mé oči zvykly na tmu, rozpoznala jsem několik kusů nábytku – tohle rozhodně nebyl autobus.

Seděla jsem na měkké matraci pouze ve svém tílku a spodním prádle. Když jsem se zapřela levou rukou a chtěla vstát, ostrá bolest mi vyrazila ze zápěstí skrze celé tělo a já si ruku s bolestným syknutím stáhla k hrudi.

Do očí mi vhrkly slzy. Druhá má myšlenka spočívala v tom, že jsem si jen nevzpomínala na cestu domů, že se mi to celé jen zdálo a já už dávno zajisté ležela ve svém pokoji. Tu jsem však rychle zavrhla, neboť věci kolem mě mi přišly neznámé. Ležela jsem na posteli s tmavým povlečením – já to své však měla světlé. Viděla jsem i obrysy kuchyňské linky, kterou jsem však ze svého pokoje vidět nemohla. Došlo mi to – já se rozhodně nenacházela ve svém bytě.

Co se to vlastně v noci stalo? Byla ještě vůbec noc?

Rozhlédla jsem se znova a zpozorovala okno s tmavými zataženými závěsy. Opatrně jsem se postavila a pomalými kroky jsem došla až k němu. Pravou rukou jsem uchopila černý závěs a mírně jej odhrnula, abych si mohla prohlédnout místo, kde jsem se nacházela. Po temném nebi se valily mraky a ulice města, jež jsem nepoznávala, mi přišly děsivé a příliš klidné.

Rudé rozcuchané vlasy mi splývaly po ramenou a svou veškerou pozornost jsem upínala na ulici. Nejspíš jsem vůbec domů nedojela, došlo mi a snažila jsem se rozpomenout, co se to vlastně stalo. Pohlcoval mě strach z neznáma.

V hlavě jsem si přehrávala vše, co jsem si z předchozího dne pamatovala. Ráno proběhlo jako každé jiné, tím jsem si byla jistá – namazala jsem si rohlík s máslem a s batohem přes jedno rameno jsem vyrazila na autobus. Celý den probíhal jako obvykle, ale pak jsem si vzpomněla na něco, co se stalo zcela jinak – zdržela jsem se po škole ještě o hodinu déle. Chtěla jsem si totiž vyměnit svůj aktuální seminář za jiný. Domů jsem jela až za tmy. Vzpomínala jsem si na všechno. Mezi stromy se proplétal stín, zrychlil, autobus naboural a-

Za mnou se ozvalo nepříjemné zavrzání podlahy, a tak jsem se prudce otočila.

„Beth,“ vydechl kdosi ve tmě pokoje, „jsem tak rád, že jsi v pořádku.“

Nepoznávala jsem jeho hlas. Zněl hrubě, a vůbec ne tak přívětivě, jako si to jím vyřčená slova žádala.

Polkla jsem a chvíli vyčkávala. Najednou ke mně neznámý muž udělal několik kroků a probodl mou tvář svým ocelovým pohledem. „Je ti dobře?“

Udělal další krok ke mně, zatímco já zády vrazila do parapetu za mnou. „Kdo jste?“ vydechla jsem tázavě. Hlas se mi třásl strachem, ačkoliv jsem se snažila vypadat silně.

„Beth,“ oslovil mě opakovaně a přišel znova o krok blíž.

„Nepřibližujte se!“ vyhrkla jsem a snažila se za sebou nahmatat něco, čím bych se mohla případně bránit.

Ve tmě jsem nedokázala dostatečně rozeznat jeho rysy, ale vlasy měl bezpochyby tmavé jako uhel. Šlo o stejného muže, který prořízl hrdlo řidiče autobusu.

Cítila jsem strach vlévající se do celého mého těla. Dlaně se mi začínaly třást. Adrenalin se mnou cloumal. Chtěla jsem působit klidně, ale chřípí nosu se mi chvělo. Nahmatala jsem skleněnou svíčku položenou na parapetu a udělala krok do strany. Intuice mi radila jediné dva možné plány – útěk nebo boj. Tahle myšlenka mi jen dokazovala, jak blízcí si byli lidé se zvířaty. Adrenalin dokáže až děsivě ovládnout tělo kohokoliv živého.

„Unesl jste mě?“ vydechla jsem šokovaně.

„Bože, Beth, ty seš cvok,“ povzdechl si onen muž a udělal mým směrem další dva rychlé kroky.

„Ne!“ vykřikla jsem a v dlani pevně stiskla svíčku. „Jak znáte mé jméno? Kde jsou mé věci?“ zeptala jsem se rázným tónem. Chtěla jsem se rozhodnout pro boj, ale moc dobře jsem věděla, že kdyby šlo do tuhého, mou jedinou záchranou by mohlo být jen okno. Muž, který stál naproti mně, se zdál totiž mnohem vyšší, než jsem byla já a dle svalů se dala lehce odhadnout i jeho síla.

V mužských očích se odrážel měsíc, který pronikal do pokoje díky roztaženým závěsům, a proto jsem uviděla, jak zakoulel očima. „Elizabeth, můžeš položit tu svíčku?“ vydechl tázavě, „věci máš na židli u stolu.“

Rozhlédla jsem se a uviděla obrys tmavé točivé židle. Pomalu jsem se k ní rozešla. „Svlékl jste mě,“ sykla jsem skrze zaťaté zuby a stále jej sledovala. Nespustila jsem z něho zrak.

„Jo,“ souhlasil bez zaváhání, „jak dlouho chceš hrát tuhle pitomou hru?“ vydechl tázavě. „Fakt mě nevzrušuje, když mi vykáš,“ ušklíbl se.

„Hru?“ Překvapeně jsem zamrkala s uchopila do poraněné ruky své džíny, díky čemuž mi celou paží projela další bodavá bolest. Upustila jsem kalhoty na zem, a tak jsem je zvedla druhou.

„Můžu ti pomoct?“ Neodpověděl na můj dotaz, ale místo toho se vydal opět za mnou.

Nestačila jsem odpovědět a už stál přede mnou a natahoval ruku k mým kalhotám.

Prudce jsem se napřáhla. Intuice rozhodla jasně. Strach, který jsem z něho měla, mi nedovolil nechat ho přiblížit se ke mně, ale jeho reflexi byli o něco rychlejší. Uchopil mou pravou ruku těsně před svým obličejem, pevně ji stiskl a nevěřícně mi pohlédl do očí. „Co to děláš? Sakra, Beth, tohle si zkoušej na Lionela, tomu se očividně líbí, když jsi drsná. Já jsem ale rád, že tě mám zpátky, jasný?“

„Unesl jsi mě!“ vykřikla jsem a chtěla se vymanit z jeho sevření. „Pusť mě! No tak mě pusť!“ křičela jsem, zatímco svíčka dopadla s tříštivým zvukem na podlahu.

Muž mě přitiskl celým svým tělem ke zdi, abych ho nemohla kopnout a podíval se mi do roztěkaných očí plných slz. „Ublížili ti,“ zavrtěl nevěřícně hlavou a položil mi dlaň na tvář.

Tak moc jsem se mu chtěla vykroutit. Vzpomínala jsem si na onen hřejivý pocit, když mě nesl, to však muselo být způsobené pouze stresem.

„Podívej se mi do očí, Beth, prosím tě,“ vydechl, chytil mou bradu mezi ukazovák a palec a donutil mě tak zastavit mé zrychlené pohledy po jeho tváři. Dívala jsem se mu do šedých, téměř stříbrných, očí a uviděla několik černých pramenů jeho vlasů, jak se mu svezlo po čele. „Víš, kdo jsem?“

Neodpověděla jsem.

„Beth, sakra,“ zanadával a praštil do zdi vedle mé tváře, až jsem sebou škubla. „Víš, kdo jsem?“

„Ne,“ vyhrkla jsem hystericky a snažila se zastavit své slzy. Nechtěla jsem plakat.

Sepjal rty do úzké linky a sledoval mé modré oči. „Keiron, Beth, říká ti to něco?“

Pomalu jsem zavrtěla hlavou. Viděla jsem za ním jakési dva stíny, ale přes tmu a slzy jsem nedokázala rozeznat, co to bylo.

„Pustím tě, Beth, ale nesmíš vyvádět hlouposti, ano?“ pozvedl své tmavé husté obočí.

Nejistě jsem přikývla.

„Ošetřím ti zápěstí, ano? A všechno ti vysvětlím.“

Znova jsem pomalu přikývla. Neodvažovala jsem se mu odporovat.

Stisk jeho ruky se pomalu uvolnil a následně ode mě udělal několik kroků. „Posaď se,“ pobídl mě a mé džíny a mikinu položil na stůl, na němž rozsvítil lampičku ležící vedle počítače.

Ozářilo ho žluté světlo, které odhalilo i dva stíny, a mně se málem zastavilo srdce. Za jeho zády se klenula obrovská černá křídla.

„Klid, Beth, to nic,“ zavrtěl hlavou a znova mi pokynul, abych se posadila. Neodvážila jsem se odmítat, a tak jsem se poslušně posadila a rukama si zakryla nahá stehna.

„Máš... Ty máš...“ Slova se mi zasekla v krku.

„Křídla,“ dokončil mou myšlenku. „Ano, Beth,“ přikývl a ze šuplíku vyndal bílý obvaz, „mám křídla.“ Podíval se mi do očí.

„Ale proč?“

Prázdně mi hleděl do očí a já z jeho pohledu začínala mít opravdový strach. „Proč mají ptáci křídla?“

„Aby mohli létat,“ odvětila jsem nezaujatě a soustředila se na svůj tep.

Muž se usmál a začal mi mou zarudlou a oteklou ruku obvazovat kolem dokola.

„Ale lidé nemívají křídla.“

Podíval se mi do očí. „Nejsem člověk, Beth,“ zamumlal a už od mé tváře svůj zrak neodtrhl. „Proč musejí ptáci létat, když mají nohy?“

„Asi aby unikli predátorům,“ pokrčila jsem rameny a sledovala jeho jemné pohyby rukou.

„A proto já chodím, ačkoliv mám křídla,“ odmlčel se a poslední kousek obvazu mi upevnil svorkou. Neodpověděl mi na mou otázku – vyhýbal se jí. „Ty křídla tě děsí, zlato?“ podíval se mi zpětně do očí a zapřel se oběma rukama o opěradla židle.

Byl mi blíž, než bych si přála, ale bála jsem se před ním utéct. Bála jsem se s ním však i bojovat. Přemýšlela jsem nad jeho dotazem a skousla si spodní ret.

„Řekni mi pravdu,“ pobídl mě.

Cosi v jeho tváři mě nutilo mu věřit, a tak jsem mírně přikývla.

Povzdechl si a postavil se. Něco hledal na stole, při čemž rozházel několik papírů a následně si na jeden ze svých prstů navlékl stříbrný prsten s jakýmsi znakem.

Zaťal zuby a pevně sevřel oční víčka k sobě. Sledovala jsem, jak se jeho křídla rozplynula v mlhu, která také brzy zmizela.

„Co to... Co jsi zač?“ Podívala jsem se mu do očí, ale odpovědi se mi nedostalo.

„Počkej tady,“ vydechl a rozešel se ke skříni.

Srdce mi splašeně bušilo a tepalo v mé poraněné ruce. Chtěla jsem utéct dost daleko od toho... stvoření. Jenže něco mě nutilo zůstat. Možná šlo jen o vědomí, že byl mnohem rychlejší než já.

Vrátil se s černým šátkem, do něhož mi vložil ruku. Rudé vlasy mi přehodil přes jedno rameno a za krkem uvázal uzel, aby mi šátek držel pochroumanou ruku trochu výše.

„Takže... Tvoje jméno je Keiron?“ promluvila jsem tiše a snažila se uhýbat jeho pohledům, zatímco mi vracel rudé vlasy zpět na záda.

„Mm-hmm,“ přikývl, „a začneme znova, co ty na to?“ pozvedl obočí.

„Znova? Vždyť jsi mě unesl,“ zalapala jsem nevěřícně po dechu.

Zavrtěl hlavou a napřáhl ke mně svou ruku. „Jsem Keiron,“ usmál se, „a zachránil jsem ti život.“ Při onom úsměvu odhalil zuby a šedé oči se mu zaleskly. Teď vypadal přeci jen o trochu mileji než na začátku. Možná především kvůli tomu, že již neměl ta děsivá křídla.

„Felicity,“ vydechla jsem své jméno a pomalu natáhla svou ruku k té mužské.

Keiron se zamračil, přičemž se mu mezi obočím objevila vráska. „Elizabeth... Tohle je tvé jméno,“ opáčil. „Tedy druhé, ale... používáš ho častěji. Od doby, kdy...,“ odmlčel se.

„Pokud začínáme znovu, pak mě neznáš.“ Podívala jsem se mu vyzývavě do očí a stiskla jeho ruku.

„Dobře, Felicity,“ přikývl a stisk ruky mi opětoval. „Vzpomínáš si, co se stalo večer?“

Přikývla jsem. „Zabil jsi člověka.“

„Ne,“ zavrtěl však odmítavě hlavou. „Lidem obvykle nepraská kůže na obličeji,“ řekl tiše a zaťal zuby. „Na světě jsou zlí tvorové, Beth-“ zarazil se, „Felicity,“ vydechl v opravu, „a motají se kolem tebe, aby tě hlídali. Nemohl jsem dopustit, aby ti znovu ublížili. Už se jim to povedlo a nedovolím, aby se to opakovalo.“

„My dva,“ nadechla jsem se, „jak to, že mě znáš?“

„Protože jsem tě už jednou chránil a pokazil jsem to. Proto ti ublížili.“

Hleděli jsme si vzájemně do očí a mlčeli.

NADINE: o splněných přáních

Tělem mi projela vlna adrenalinu. Pevně jsem uchopila rukojeť svého meče a napřáhla se. Má oběť sebou házela a naříkala, ale já mlčela. Na tváři jsem měla úsměv plný uspokojení, když stříbrná čepel meče projela lidským masem i kostmi jako by celé tělo bylo z papíru. Stejně zbytečné. Spodní polovina těla dopadla na zem a začala se pod ní tvořit kaluž krve. Z úst oběti se vydralo několik chrčivých zvuků, krev z druhé poloviny těla tekla v proudech, především ze dvou největších žil, trochu jí vyteklo i zpětně ústy.

Černá křídla jsem měla vznešeně roztažená a kývla na svého bratra. Waren měl křídla čistě bílá, za což se on sám nenáviděl, neboť bílá značila čistotu – a to my rozhodně nebyli. Vždyť právě proto jsme se ocitli na Zemi.

Pustil provaz, který obepínal zápěstí mé oběti, ten sjel po větvi a spustil tak na zem i horní polovinu těla.

Kaluž krve se zvětšovala, stejně jako můj úsměv. Tuto práci měla většinou na starosti má sestra – po vyhození z nebe se stala andělem krve. I tak jsem však neznala lepší pocit než ponořit dlaně do louže rudé tekutiny. Dělala jsem to tak již celé roky. Začalo to úplnou náhodou, kdy se mi čepel meče zasekla ve stromě. Když jsem se ji snažila vyndat, přišel mi na pomoc můj nevlastní otec. Náhle však dřevo povolilo a meč projel jeho tělem. Vzpomínala jsem si, že mě to tehdy dost mrzelo. Snažila jsem se jej zachránit magií, ale to se zdálo nemožné. My neměli takovou moc na záchranu života a jediná čarodějka, kterou jsem znala, mi nepomohla – tím si zasloužila mé osobní prokletí a touhu po její smrti, kterou jsem prozatím neuskutečnila.

Oči jsem měla tehdy uslzené a ruce potřísněné krví. Když jsem si slzy z tváří otírala, zastoupila je krev. A pak se objevil on. Klečela jsem v kaluži krve, když jsem ho poprvé uviděla a klečela jsem v kaluži krve i nyní, když jsem ho viděla již po několikáté za svůj život – Ďábla, našeho skutečného spojence. Onehdy jsme však v té krvi stáli tři, nyní už jen dva.

Podívala jsem se do očí muže, jenž mi tehdy nabídl pomocnou ruku a stáhl mě na temnou stranu. Usmála jsem se. Tak dlouho nás na Zemi nechal čekat na svůj příchod. Věděla jsem, že přijde. Věřila jsem mu už tehdy.

„Oběť dnešního dne, můj pane,“ hlesla jsem s polovičním úsměvem na rtech a sklopila pohled k zemi.

„Warene,“ kývl na něho Ďábel. V černých vlasech měl světlý melír a mezi prameny se mu tyčily dva velké rohy.

Můj mladší bratr učinil několik nejistých kroků k nám. „Můj pane?“

„Tvá křídla,“ hlesl se záští v hlase.

„Jistě,“ vydechl Waren a klekl si do krve vedle mě. Svá bílá křídla začal máčet v rudé krvi. Pomáhala jsem mu. Podle Ďábla to šlo o jediný způsob, jak dostatečně zašpinit jeho duši. Udělala bych pro svého bratra cokoliv. Dříve to platilo i pro mou sestru, ale to už bylo dávno pryč. Ona byla pryč. Její důvěra a láska – to všechno zahodila. Nyní jsme na ni museli zapomenout, nehledě na to, jak moc jsme ji měli rádi. Nebo možná právě proto.

Slunce se nacházelo vysoko na nebi, ale to nám v ničem nebránilo. Do temného lesa mohly vkročit jen duše, které se potácely mezi životem a smrtí – a ty už z něho nikdy nevyšly, zatímco tam venku jejich tělo zemřelo.

Lidé mu říkali les ztracených duší, aniž by věděli, jak blízko byli pravdě, neboť právě na toto místo si Ďábel přicházel pro duše, jež jsme s bratrem vpravili přesně touto cestou do Podsvětí. Pokud neměli svého strážného anděla, který by jim pomohl očistit se od hříchů, jedinou cestou se mohlo stát Peklo. V tom případě po smrti jejich duše zavítali k nám – do temného lesa, kde jsme si je vzali. Do lesa jich chodila spousta, proto jsme Ďáblovi pomáhali.

Občas jsme si však nějakou duši vzali i násilím mimo temný les. Proč bychom pokaždé měli čekat, až zasáhne Smrt? Na to je život příliš krátký.

Ďábel stál nad námi a sledoval každý náš pohyb. „A vaše sestra?“ pozvedl tázavě obočí. Jeho černé vlasy v záři Slunce házely rudé odlesky a oči mu žhnuly jako dva uhlíky.

„Sestra?“ zasyčela jsem skrze zaťaté zuby. „Už nám nebude stát v cestě.“

„Opravdu?“ udivil se muž s rohy. „Měla krásné vlasy,“ povzdechl si a podíval se na mě, „připomínaly krev více než ty tvé.“

Bodlo mě u srdce. Obě jsme byly krvežíznivé, nebojácné a kruté, ale jen má sestra se dokázala postavit Ďáblovi. Jistě, že za to vždy přicházel trest, ale její odhodlání se mu svým způsobem líbilo. Teď však přišla o všechno, co ji u nás drželo. Stala se mnohem méně než obyčejnou smrtelnicí, neboť ji zavrhli úplně všichni.

„Nenaplnila má očekávání,“ opáčila jsem.

Nebyla to tak docela pravda, ale to nevadilo. On se nesměl dozvědět pravdu.

Bratr si prohrábl blonďaté vlasy, čímž je potřísnil krví. I jeho dříve čistě bledou pleť již z části pokrývaly krvavé skvrny, bez nichž by působil příliš čistě.

Zvedla jsem se ze země a na rtech se mi objevil další vzrušený úsměv. „Můj pane,“ vydechla jsem napůl nejistým hlasem.

„Nadine?“ oslovil mě a tázavě pozvedl své tmavé obočí.

„Přála bych si vidět Podsvětí,“ pronesla jsem již klidným tónem, neboť se na jeho rtech leskl poloviční úsměv. Věděl, co jsem si přála a já pro změnu věděla, že mi to mohl poskytnout.

„Jistě,“ pokýval souhlasně hlavou, „je to přeci tvá odměna.“

Srdce se mi rozbušilo vzrušením.

Bratr ke mně zvedl své pomněnkové oči. Měřil si mě pohledem, jako by hledal každičkou kapku krve na mém těle.

Ďábel se na něho také podíval. „Půjdeš s námi, Warene?“

Můj bratr pomalu zavrtěl hlavou na znamení odmítnutí nabídky. „Raději zůstanu zde.“ Bratrův hlas byl mírně roztřesený. Ruce stále máchal v krvavé lázni smíchané s kousky zelené trávy a bahnem.

Ďábel pokrčil rameny. Nejspíš si nevšiml jeho sklopeného pohledu a tichého hlasu, neboť Waren byl vždy tišší než většina z nás, avšak já patřila mezi jeho sestry – poznala jsem, když se něco dělo.

Můj pán mě vzal bez varování kolem pasu. Okolo nás se rozlehl černý dým a my se začali propadat do nekonečné temnoty.

Dlaněmi jsem stiskla mužskou hruď v pocitu bezpečí. Do jeho ramene jsem zabořila své čelo a nechala se unášet mizejícím strachem.

Má bosá chodidla se náhle setkala s tvrdou půdou pod námi, a tak jsem se rychle odtrhla od Ďábla a rozhlédla se kolem sebe. Nacházeli jsme se v Podsvětí – cítila jsem to.

Všechno kolem vypadalo temně, ale pod nohama jsem cítila tvrdou zeminu s pár výhonky tmavě zelené trávy.

Polkla jsem a usmála se. „Tohle je Podsvětí?“ podivila jsem se. Nebýt mého hlasu, slyšela bych i spadnutí špendlíku.

Ďábel však záhy zavrtěl hlavou. „Tohle je jen vchod, Nadine,“ usmál se a vzal mě kolem ramen, při čemž se mi po těle rozlilo příjemné teplo.

Mé sestry si vážil, neboť se mu líbila její drzost a odhodlanost, avšak nikdy k ní necítil nic hlubšího než mírný obdiv. To, co však panovalo mezi mnou a ním, bylo něco úplně jiného – šlo o vzájemnou vášeň. Ďábel mě možná nemiloval, neboť takový cit by v něm nikdo nenašel, avšak něco mezi námi za tu dobu již vzniklo. Nějaké pouto. To jsme věděli oba.

Podsvětí v mém srdci otevíralo nové komnaty. Toužila jsem se rozběhnout po lese, padnout do měkkého mechu s vdechovat čerstvou vůni. Rychle jsem si však v duchu chtěla za své myšlenky nafackovat. Zněla jsem totiž přesně jako má sestra – lehkomyslně.

„Nadine,“ hlesl Ďábel za mými zády.

Narovnala jsem se, vystrčila bradu a s tázavě pozvednutým obočím jsem se otočila. Tvářila jsem se odvážně, neboť jsem přesně taková byla. Necítila jsem lítost – narozdíl od mé sestry. Vždy jsem nás porovnávala a vždy jsem z toho vycházela já jako ta více zlá a podlá. Jistě, že celé ty roky vyrůstala se mnou a dělala, co se jí řeklo, jenže už tehdy v Nebi, když poznala své dva prince, kteří ve skutečnosti byli prohnilí snad ještě více než my tři dohromady, začala se vzpouzet. A čím více roků plynulo, tím hůře se jí vracelo k našim povinnostem. Nerozuměla tomu. Vždy na mě působila spíše naivně a hloupě.

Zamrkala jsem a pokusila se vzpomínky na svou sestru zahnat zpátky tam, kam jsem je již dlouhé měsíce schovávala – do nejtemnějšího kouta své mysli, abych se na ni již nikdy neupínala. Už totiž nepatřila mezi nás.

„Ano, můj pane?“ Hlas jsem neměla křehký, ani se mi netřásl. Vzpomínky na sestru jsem totiž úspěšně vyhnala.

„Pojď,“ pobídl mě k chůzi.

Teplo přicházející odevšad se mi rozlévalo po těle. Mířili jsme hlouběji do lesa. Cítila jsem se, jako bych se ztrácela v nekonečných temnotách.

„Je to tu krásné,“ vydechla jsem.

V Podsvětí jsem se ocitla poprvé – šlo totiž o jednu z mých odměn za věrnost.

„Já vím,“ souhlasil Ďábel. Náhle se na mě otočil a v očích se mu zablýsklo. „Podsvětí je ale také děsivé, zrádné a dost prázdné. Tedy... Tady nahoře.“

Pokývala jsem chápavě hlavou. „Mám ráda strach,“ vydechla jsem, „a Waren je samotným andělem strachu,“ poznamenala jsem a významně se usmála. Jakožto anděl strachu měl jediný úkol – vzbudit u naší oběti strach. Zabíjela jsem já, jakožto anděl smrti.

„Já vím,“ zamumlal Ďábel a zpomalil své tempo. Udělal ke mně několik kroků, ale já jsem necouvla ani o jediný. Ďábel do mě strčil a přimáčkl mě tak ke stromu. „Nadine,“ vydechl a sklonil se k mému uchu, „chci, abys teď dělala přesně to, co ti řeknu.“

Dlaněmi mi zajel pod tričko. Každý jeho dotek mě na těle pálil, ale to ve mně vyvolávalo ještě větší chtíč. On byl Ďábel a já anděl – to spojení se stalo více než zrádným, nebezpečným a zakázaným, ale zároveň tak vzrušujícím.

„Ano,“ zamumlala jsem ztracená v myšlenkách, zatímco mi Ďábel přejížděl rozpálenými prsty po páteři v otvoru trička – bylo uzpůsobené pro křídla. Svými rty se přisál k mému krku. Tiše jsem oddychovala a kousala se do rtu.

Vše se dělo tak, jak se dít mělo. Užívala jsem si náš vztah, ačkoliv mezi námi svým způsobem stále panovala profesionalita. Prodával se mi – zabíjela jsem pro něho, dávala jsem mu duše mrtvých a on mi dával své tělo. Přesto však žádal, abych dělala to, co mi řekl on – a to byl náš výměnný obchod.

BETH: pád do neznáma

„Můžu se obléct?“ zeptala jsem se téměř neslyšně, když už mezi námi trvalo ticho příliš dlouho. Krk jsem měla jako sešněrovaný provázky a mohla jsem být ráda, že nějaká slova z mých úst vůbec vyšla.

Usmál se. „Jistě, promiň.“ Hlas měl lehký. Jako by mě pár hodin zpátky neunesl. Jako by pár hodin zpátky nevraždil. Jako by se vůbec nic nestalo a my byli stáří dobří přátelé. Jenže já věděla, že tohle všechno se stalo.

„To nic,“ odmlčela jsem se a jednou rukou jsem se začala soukat do džínů. Chtěla jsem znít stejně bezstarostně jako on – abych mohla brzy odejít, ale nešlo to tak lehce. Mimo to; levé zápěstí mě bolelo a oblékání jednou rukou nebylo zrovna snadné.

„Můžu... Beth- Fel,“ opravil se rychle, „můžu ti pomoct?“ zamumlal, když si všiml, jak nemožně jsem poskakovala na jedné noze.

Zvedla jsem k němu své modré oči. „Ne,“ sykla jsem, „zvládnu to sama.“ Chtěla jsem si připadat schopná a silná. Potřebovala jsem projevit svou odvahu.

Povzdechl si a odstoupil ode mě o krok dál. Nemohla jsem si nevšimnout, že mě i nadále sledoval, zatímco já zápasila s kalhoty. Úspěšně jsem zakryla své nahé nohy a poté se podívala na černovlasého muže. „Teď mi to vysvětli,“ pobídla jsem ho nejistě. „Před kým mě chráníš?“

Podíval se mi do očí a posadil se na postel přímo naproti mně. Jazykem si přejel po rtech. „Před zlými lidmi.“

„Ale kdo jsou?“ zeptala jsem se netrpělivě a rychle zamrkala. Nelíbilo se mi, jak uhýbal odpovědi. „Jak můžu věřit, že ten zlý nejsi ty?“

„Já jsem zlý,“ namítl však bez zaváhání. V očích se mu odráželo nebezpečí. Hrdlo se mi sevřelo. „Ale oni jsou mnohem horší.“

Jeho odpověď mě zarazila. Bála jsem se promluvit, ale nakonec jsem jej pobídla: „Tak mi řekni, jak se jmenují a co po mně chtějí.“

„Ne,“ odsekl, načež jsem sebou trhla, „jména nejsou důležitá,“ pokrčil rameny a zahleděl se mi do očí. „Důležité je, abys byla v bezpečí.“

„Jak mohu být v bezpečí, když nevím, před kým se skrýt?“ Vyzývavě jsem pozvedla obočí a chtěla si založit ruce na hrudi, bodavé škubnutí v levém zápěstí mi to okamžitě rozmluvilo. Ze rtů mi tedy sjelo jen bolestné syknutí.

Keiron polkl a přišel ke mně blíž. „Můžu něco udělat?“

„Pustit mě?“ pozvedla jsem obočí.

Sval na tváři mu přeskočil. „Chci ti pomoct. Proto jsi tady.“

„No jasně,“ odfrkla jsem si. Neměla jsem tušení, kde se ve mně tohle všechno vzalo. Jindy bych se přeci jen vyděšeně třásla a sotva se odvážila promluvit. Tak co se to mnou jen dělo?

Oči se mu rozzářily. „Tenhle tón se k tobě hodí mnohem víc, vážně.“

Překvapeně jsem zamrkala. Čekala jsem cokoliv – že mě za mou drzost seřve, udeří nebo jinak pokárá – avšak pochvalu rozhodně ne.

„No, co je?“ pozvedl obočí. „Chci zpátky Elizabeth, kterou mi ti hajzlové vzali, protože jsem zklamal. Tak na mě nekoukej takhle,“ mávl nade mnou rukou a zakoulel očima, jako bych byla úplně mimo. Možná jsem se ocitla pravdě blíže, než bych si mohla myslet. Nebo to mohl být právě on, kdo byl mimo?

„Jak je možné, že se známe?“ Dech se mi tajil. Potřebovala jsem znát odpovědi. Cítila jsem se příliš zmatená na to, abych všemu dokázala porozumět.

Keiron si povzdechl. „Je to těžké, Felicity,“ pokrčil rameny. Konečně mě oslovil mým prvním jménem. „Můžu ti říct úplně cokoliv. Buď mi uvěříš, nebo ne,“ vydechl a podíval se mi do modrých očí, „ale bude lepší, když mě poznáš znovu. Nikdy jsem nedělal dobré věci a stále nedělám. Ale tu temnou část mě nechceš vidět. A neuvidíš ji, pokud to nebude nutný.“

Z jeho ledového hlasu mě mrazilo. Něco mi říkalo, že bych mu měla bezmezně důvěřovat, že on jediný věděl, co jsem měla dělat a že jsem mu věřila už kdysi, avšak druhá část mě se stále bála uvěřit, že tohle celé by mohlo být skutečné, a nejen výplodem mé bujné fantazie.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Všimla jsem si, že se Keiron nervózně nadechl a podíval se mi do očí.

„Kdo je to?“ zeptala jsem se nejistě.

„Můj- náš... No,“ odmlčel se, „náš přítel – Lionel. Nemusíš se ho bát, ano?“ pozvedl své tmavé obočí.

„Nemluv na mě, jako bych byla malý dítě,“ vyhrkla jsem naštvaně. Okamžitě jsem se však zase stáhla a nejistě polkla.

Na rtech se černovlasému muži objevil pobavený úsměv. „Tak fajn,“ souhlasil, „očividně v tobě ta Beth stále je. Probudíme ji k životu,“ mrkl na mě.

Nejistě jsem si jej prohlédla, ale už jsem se nic neodvážila říct.

Keiron se zvedl a rozešel se ke dveřím. Rozhlédla jsem se po malém bytě a povzdechla si. Uvěznili mě dva neznámí muži, v garsonce, ve městě, které jsem také neznala a nenacházela jsem žádnou cestu ven.

Konverzace od vchodových dveří ke mně nedoléhala, ale možná to bylo i mou nesoustředěností, když jsem se snažila vymyslet, zda by mě skok z okna zabil, či nikoliv.

Náhle se přede mnou objevily mužské nohy, a tak jsem rychle zvedla pohled od dřevěné podlahy pode mnou.

„Třeba to není ona,“ zamumlal záhy onen muž se světlými vlasy připomínající slámu a neoholenými vousy, když si mě prohlížel. „Tvé celé jméno,“ kývl na mě.

„Felicity Elizabeth O'Kellyová,“ odvětila jsem bez zaváhání. Měla jsem z něho příliš velký strach, než abych se odvážila odporovat. Tenhle muž – Lionel – vypadal mnohem děsivěji než Keiron. Za zády se mu tyčila velká černá křídla, avšak na mnoha místech mu chybělo peří. Oči měl světlejší, i tak se v nich skrývalo temno a postavu měl více osvalenou než Keiron.

„Jsi si jistá?“ pozvedl vyzývavě obočí.

„Ano,“ špitla jsem nazpátek.

Přeměřil si mě zkoumavým pohledem. Natáhl ke mně svou ruku a pohladil mě po tváři. Oční víčka jsem stiskla pevně k sobě a bála se jeho dalšího gesta. On však ruku stáhl zpátky ke svému tělu. „To není ona,“ odsekl a otočil se na Keirona.

„Jistě, že je. Vždyť se jmenuje a vypadá stejně. Dokonce ji hlídali,“ mávl rukou směrem ke mně. V jeho hlase byla slyšet zlost.

„Není!“ opáčil Lionel již křikem.

„To, že se nedokážeš smířit s tím, že tě nepoznává, není důvod říct, že to není ona.“

Srdce mi splašeně tlouklo. Těkala jsem očima mezi nimi a bála se, co by mohlo přijít.

„Keirone, tohle není Beth. Tak se toho prostě zbav,“ zavrčel skrze zaťaté zuby a v tu ránu už mizel z malého bytu.

Trhavě jsem se nadechla a pohlédla na Keirona. „Zbavíš se mě?“

„Odvezu tě domů,“ vydechl a pobídl mě, abych vstala.

Vyhoupla jsem se na nohy. Keiron mi přes ramena přehodil mou mikinu a vyzval mě k chůzi ke dveřím.

Šla jsem pomalu, nejistě, ale zdálo se, že jsem přesně věděla kudy jít. Bylo to zvláštní. Jako bych podvědomě věděla, kde jsem se nacházela.

Před panelovým domem stálo černé auto. „Nastup si.“

Zaváhala jsem.

„Mám tě tam hodit? Nedělá mi to totiž problém,“ sykl skrze zuby. Cítila jsem z něho vztek, ale nedokázala jsem pochopit, co přesně se stalo. Nejspíš toužil po návratu dívky, která zřejmě vypadala podobně jako já, jenže tou jsem být přeci nemohla. Tyhle dva jsem totiž nikdy v životě neviděla.

Nejistě jsem se posadila do auta. Keiron za mnou zabouchl dveře a posadil se vedle mě na místo řidiče.

Za celou cestu ani jeden z nás nepromluvil. Když jsme dojeli do malého města, kde jsem bydlela před několika lety, viděla jsem za horami již první paprsky slunce. Museli jsme jet několik hodin, ale i přesto mezi námi celou dobu panovalo naprosté ticho a nejistota.

Zastavil přímo před mým domem z dětství. „Ty víš...“ Otázku jsem nechala vyznít.

Keiron se na mě otočil a vypnul motor. „Vím,“ přikývl, „protože se známe, Beth.“

„Felicity,“ opravila jsem jej.

Odmítavě zavrtěl hlavou. „Nikdo z nás ti nikdy neřekl tvým prvním jménem od doby, kdy zemřel tvůj otec. Zemřel v tomhle domě. Bydlela jsi tu celé dospívání. Odkud myslíš, že to vím, Elizabeth? My dva se známe. Chci ti pomoct. Chci tě zpátky.“

Polkla jsem, ale v krku jsem cítila obrovský knedlík. „Odvez mě domů,“ zašeptala jsem.

„Počkej,“ zarazil mě Keiron, když jsem otvírala dveře od auta. „Opravdu si na nás nevzpomínáš, nebo je to jen nějaká tvá hra?“ pozvedl obočí.

***

„Skoč dolů,“ zamumlal.