Petra Fido

UPROSTŘED NIČEHO

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Petra Fido, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 139. a 110. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Petra Fido

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-38-8 (epub)

ISBN 978-80-88672-39-5 (mobi)

Úvod

CRIMSON, Oklahoma

Na Redlands High se střílelo

Dnes v odpoledních hodinách naším poklidným malým městem otřásla tragická událost. Na místní střední škole Redlands High se během vyučování ozvala střelba.

V budově vypukl chaos. Dva studenti zemřeli. Jeden je zraněn, přičemž lékaři momentálně bojují o jeho život. Na místě téměř okamžitě zasáhla policie. Studenti byli evakuováni do blízkého obchodního centra, kde mohli využít služeb krizových interventů. Postupně si je zde vyzvedávali rodiče. Příslušníci policie školu prohledali, avšak žádné další zbraně ani výbušniny nenašli. Pachatel je v tuto chvíli eliminován a nebezpečí již nikomu nehrozí.

Za celou redakci bychom rádi vyjádřili upřímnou soustrast všem pozůstalým.

S ohledem na nezletilost pachatele k případu prozatím nemůžeme podávat podrobnější informace.

★ Tento příběh pojednává o událostech, předcházejících útoku na střední škole Redlands High ★

AYGA: Uprostřed ničeho

Oheň. Zase ten oheň, požírající všechno kolem. Spalující žár a kouř, kterej se valí proti temný obloze... Nechápu nic z toho, co se kolem mě děje. Je mi horko. Tak strašný vedro!

Nemůžu dýchat. Křik, pláč... zmatek! Smrad alkoholu a zpocených těl.

Bojím se tak, že se to nedá ani vydržet. Uvnitř se celej třesu, drkotaj mi zuby. Nejde to zastavit. Bože, mám tak šílenej strach...!

„Mami... Mami!!!“

***

S hrůzou prudce rozevřu oči a sednu si na posteli. Každá moje buňka se chvěje jako před explozí. Chvíli mi trvá, než si vůbec uvědomím, kde jsem a co se děje. Tenhle... byl tak strašně živej, skoro jako kdyby to byla realita! Jako kdybych se vrátil o necelý čtyři roky zpět.

Dlouze vydechnu. Prsty si otřu zpocený čelo a prohrábnu dlouhý černý vlasy. Letmým pohledem automaticky zkontroluju svou mladší ségru, která leží v posteli hned naproti mojí. Klidně oddychuje se zavřenýma očima, jako kdyby se vůbec nic nestalo...

...A taky že se nestalo! Uklidni se... Klid, byl to jen sen. Tak jako pokaždý. Zabalím se do červený prošívaný deky a znovu ulehnu ke spánku. Tý noci už ale nedokážu znovu usnout.

Najednou se displej mýho mobilu rozsvítí, což znamená, že už je šest hodin a já musím vstát. Pohledem zabloudím ven skrze zaprášený okno. Ještě se úplně nerozednilo. Nechce se mi vylízt z teplý postele, jenže nic jinýho mi nezbývá.

Posadím se a unaveně si promnu obličej. Pohledem mimovolně zavadím o zápěstí levý ruky, na jehož kůži si razí cestu dlouhá podélná jizva po řezný ráně.

S výdechem stočím pohled jinam.

***

„Proč nemluvíš?“ zeptá se mě ségra, když sedíme naproti sobě za stolem v kuchyni, připomínající spíš další část stodoly, a jíme kukuřičný placky k snídani. Omítka na zdi místy zcela chybí a prosvítají cihly, nábytek je otlučenej, nad zašlými kamny visí propálený pánve a všude se válej rezavý džbery na vodu.

Občas vážně uvažuju nad tím, jak to, že z tý rezavý vody ještě nemáme oranžový chcanky...

„Přemýšlím,“ odvětím a pomalu se napiju kafe s medem a se skořicí... Mám tuhle pro někoho dozajista divnou kombinaci rád.

„Vážně? To se mi nějak nedá… A o čem?“ zasměje se ségra a zkoumavě si mě změří velkýma, téměř černýma očima.

„O tom, že je divný, že ještě nečůráme oranžově.“

Taya nakrčí čelo. „No... To je divný,“ přikývne po chvíli vážně.

Vyprsknu smíchy, až ze mě málem vylítne kafe a hned po mně i ona.

„Dopij to, vem si věci a jdi už do auta,“ řeknu a hodím po ní klíče od svýho polorozpadlýho pickupu.

Taya sebere svazek klíčů a vstane, zatímco já zamířím do ložnice. Úsměv na mý tváři zvadne. Nemám tyhle chvíle rád. Ráno tátovi bejvá zle, většinou ani nemá smysl ho budit. Jenže já to pokaždý aspoň zkusím. Chci mít totiž jistotu, že žije.

„Tati?“ potichu pootevřu bílý otlučený dveře.

Místností se line zápach alkoholu a zaschlých zvratek. Kolem postele jsou naházený prázdný lahve a zpod peřiny čouhaj černý, místy prošedivělý vlasy.

„Snídani máš na stole,“ vysypu ze sebe rychle, ať už tam nemusím bejt.

Nulová reakce. Otec pořád bez hnutí leží pod špinavou dekou.

Udělám pár kroků k němu, přičemž si dávám pozor, ať neshodím žádnou lahev.

„No tak, tati...“ Nakloním se nad něj a trochu mu zatřesu ramenem. S námahou se ke mně obrátí a zamžourá skelnýma očima, zpod kterých razí rudý kruhy.

„Chceš to donést sem?“ zeptám se ho starostlivě.

„Dej mi pokoj, Aygo,“ zamumlá chraptivě a znovu se otočí ke zdi.

Fajn. Aspoň, že žije, řeknu si a opustím tu jeho temnou kobku.

Venku ještě pohledem naposledy zkontroluju celej objekt, zatímco si oblíkám šedou sepranou mikinu. Zvuk startujícího motoru mě vytrhne ze zamyšlení.

Zamířím ke svý starý Toyotě, kde už na mě čeká ségra na místě řidiče, majetnicky svírajíc volant, za kterým připomíná trpaslíka.

Založím si ruce na hrudník, vydechnu a zpražím ji pohledem.

„Prosím...“

„No dobře,“ s úsměvem protočím oči, i když vím, že ségra na svých čtrnáct let řídí dobře. Prostě si to nedokážu odpustit. „Ale pojedeš pomalu, jasný?“

„Samozřejmě, brácho. S tím tvým křápem to ani jinak nejde!“ oznámí mi se smíchem, zatímco já nasednu a naznačím jí pohlavek. Otočím knoflíkem v přehrávači a kabinou auta se rozezní píseň Head Like A Hole od mých oblíbených Nine Inch Nails. Spokojeně se svalím do sedadla.

Jedeme po špatně udržovaný cestě, plný kamení, ovšem "můj křáp" je perfektně zvládá. Je už na to zvyklej. Očima bezcílně bloudím po okolí. Je až zoufale jednotvárný. Všude kolem se rozkládají holý pláně, porostlý našedlou trávou.

Až po pěkných pár mílích se kolem cesty začínaj míhat první známky civilizace neboli domy malýho města jménem Crimson. Nepatří k indiánský rezervaci, i když s ní těsně sousedí.

Se ségrou se ve městě vyměníme, nemáme prachy na pokutu.

„Zastav, tam je Julia!“ vyhrkne Taya z ničeho nic.

Přibrzdím a kouknu z okna, odkud spatřím známou postavu, loudající se směrem ke škole.

„Vypadáš, že se ti strašně chce! Nasedej,“ usměju se.

Julia zvedne pohled a posune si brýle na nose. Ségra otevře dveře a šoupne se, aby se vedle ní Juls vešla. Ovšem ta se hned nacpe až ke mně, vrhne se mi kolem krku a dá mi pusu. Nastartuju a vyjíždíme směr Redlands High.

Zastavíme před starodávnou budovou, jejíž okna zdobí kovový mříže. Kdysi jedna studentka spáchala sebevraždu skokem z okna a od tý doby tady mříže prostě jsou. Jako kdyby si ten, kdo se opravdu chce zabít, nedokázal najít jinej způsob...

„Hele, Ayga Blackrock z rodu divokých brambor!“ uslyším směrem od vchodu vysmátej hlas.

Zaksichtím se na zavalitýho krátkovlasýho indiána, stojícího u schodiště. Simon Carter, můj nejlepší kámoš a zároveň Juliin brácha.

„Dělejte, nebo to nestihnem,“ popožene nás ségra a významně si poklepe na hodinky.

Během první hodiny přemejšlím, proč si ze mě Simon pořád utahuje ohledně mýho původu. Sakra, je to tak, vážně jsem z rodu Divokých brambor! To prostě není nic než pravda, jenže Simon mi to od tý doby, co jsem mu to jen tak zprdele řekl, neustále předhazuje a královsky se baví.

Ze začátku jsem ho bral v klidu a čekal, že ho srandičky brzo omrzí, ale z nějakýho důvodu se tak neděje. Nechápu ho tím spíš, že on sám je taky indián, i když míšenej. Já a ségra jsme jedni z mála na škole, kdo ještě má ujetý indiánský jméno a je čistokrevnej Cherokee.

Usměju se na Simona a on na mě vyplázne jazyk.

„Neflirtuj se mnou, Divoká bramboro,“ doporučí mi s vážným výrazem.

Vyprsknu smíchy.

O hodinový pauze si na chodbě v chumlu spolužáků strkám učebnice do skříňky, když se z reproduktoru ozve hlas asistentky:

„Daniel Montgomery ať se dostaví do kanceláře ředitele. Opakuji: Daniel Montgomery, ať se neprodleně dostaví do kanceláře ředitele!“

Skousnu ret a zamračím se. Nenápadně se rozhlídnu kolem. Daniel Montgomery... Kdo to vůbec je? Neznám ho, ale jméno mi něco říká.

Moji pozornost v tu chvíli upoutá hubenej dlouhovlasej blonďák v černým oblečení, kterej vztekle mrskne dvířky svý skříňky, až z nich odletěj barevný papírový lepítka. Dveře skříňky se prudkým nárazem odrazí a ona se znovu otevře.

Skoro každej, kdo je zrovna na chodbě, se po něm otočí a mně rázem vše dojde. To je ON. Daniel Montgomery. Matně ho znám z chemickýho kroužku. Je to ten týpek, kterej včera rozbil skleněnou tabuli, dělící chodbu od učebny chemie.

Podívám se na něj pořádně. Má zavázanou ruku a na obličeji pár škrábanců, asi od střepů. Tváří se tak, že by klidně znovu rozflákal nejen to pitomý sklo, ale i kohokoli, kdo se mu připlete do cesty. Podle výrazu jeho tváře si vůbec nejsem jistej, jestli v příštím okamžiku zabije sebe nebo všechny okolo.

Vrátí se a skříňku ještě jednou zavře, tentokrát pomalu. Pak si něco rukávem setře z obličeje.

„Co na něj tak čumíš? Snad ti ho není líto?!“ Simonův pobavenej hlas ke mně dolehne jak z jinýho světa.

„Co?! Ne...!“ zakroutím hlavou. „Ubožáka, co jen tak ze srandy ničí cizí věci, mi teda fakt líto není!“ Seberu ze skříňky učebnici fyziky, sešit a jablko a zamířím zpátky do třídy.

Snažím se soustředit na fyzický vzorce, přesto ten obraz nedokážu dostat z hlavy. Obraz Daniela Montgomeryho, jak stojí u skříňky a z tváře si nervózně stírá slzy.

***

Po skončení vyučování se pomalu balím. Schválně se flákám, protože se mi nechce domů a taky mám rád chvíle, kdy už je většina spolužáků v tahu a já tak aspoň na malej okamžik můžu bejt sám.

Zády se opřu o zeď na chodbě, zavřu oči a vydechnu. V hlavě se mi objeví sen, kterej se mi v noci zdál. Shodím batoh vedle sebe na zem a protřu si obličej.

Od jistý chvíle v mým životě nebrečím. Prostě už nedokážu spustit ani slzu. Je to něco jako moje prokletí, protože vím, že by mi pomohlo prostě se vyřvat, slzami si vyplavit kousek hnusu ze svý duše pryč. Matně si vzpomínám, že jako malej jsem třeba spadl z koně. Bolelo to, brečel jsem, přiběhla máma a... Bolelo to míň.

Jenže teď... Už nemám slzy. A nemám ani mámu.

Prudce rozevřu oči a vtom moji pozornost upoutá něco, co leží přímo u mých nohou. Sehnu se pro to. Ze země seberu fosforově růžovej papírek. Takovej, jaký má na skříňce nalepený Daniel Montgomery. Je na něm fixou nakreslenej stříkající penis a obrázek doplňuje nápis "ZKURVENÁ BUZNA".

Dojdu k Montgomeryho skříňce.

Sesbírám z ní všechny ty papírky, a aniž bych jedinej z nich četl, roztrhám je na malý kousky a cestou je mrsknu do koše.

DANIEL: Jak jsem rozbil sklo

Před hodinou angliny někdo nalil čaj na židli paní Mooreový.

Ta přišla do třídy a samozřejmě si do tý louže ihned sedla. Když si toho všimla a ke svýmu zděšení zjistila, že teď její hnědá sukně vypadá, jako kdyby to nestihla na WC, všichni se rozesmáli.

„Kdo to udělal?!“ vykřikla Mooreová a zrudla v obličeji.

Ze třídy se ozvaly hlasy: „Daniel! Daniel to byl, my jsme ho viděli!“

Začali na mě ukazovat. Srdce se mi rozbušilo vztekem. Nasraně jsem se podíval po třídě a pak zpátky na paní Mooreovou. Propalovala mě nenávistným pohledem, zatímco spolužáci se nemohli přestat smát.

„Ticho tady bude!“ křikla a pěstí bouchla do stolu. „Danieli, co mi k tomu řeknete?“

Do hlavy se mi nahrnula krev. Vyskočil jsem ze židle tak, že se mi ji málem povedlo převrhnout, musel jsem ji v poslední chvíli zachytit.

„Já to nebyl!“ vyhrkl jsem na svoji obranu.

„To není pravda, všichni jsme tě viděli!“ prohlásil zezadu Ray Parker.

Zmateně jsem se otočil a hodil po něm nevěřícným pohledem.

„Jo, přesně tak, všichni jsme tě viděli, Danny! Děláš takový věci a ještě lžeš, že ti není trapně!“ Rayův kumpán Isaac se ho samozřejmě hned musel zastat.

Netušil jsem, kdo to udělal. Vůbec nikoho jsem si nevšiml.

„Danieli Montgomery, okamžitě volám rodičům a po vyučování za trest vytřete celou chodbu,“ přikázala Mooreová nekompromisně.

Celá třída opět propukla v salvu smíchu.

„Co to vůbec máte za nápady? Doufám, že se to nebude opakovat, Danieli! Protože od začátku vašeho studia na této škole jsou na vás jenom samé stížnosti!“

Stiskl jsem rty a podíval se do země. Při představě, že hned jak skončí hodina, bude Mooreová volat mámě, se mi udělalo ještě hůř.

***

Po konci vyučování, šel jsem teda za "svý" neukázněný chování vytřít podlahu na chodbě. Nechápal jsem tyhle jejich zvláštní tresty... U nás v Tulse by podobná blbost nikoho ani nenapadla.

Najednou mě z myšlenek vytrhly tichý kroky, rozléhající se prázdnou chodbou. Úplně mi zatrnulo. Vnitřnosti se ve mně stáhly a všechna krev v mých žilách zamrzla.

Čekal jsem, co se zase stane, protože… když jsem byl někde sám a uslyšel tichý kroky, vždycky se potom něco stalo.

Ty kroky se zastavily až u mě. Opatrně jsem se napřímil a všiml si, že jde o Raye, Davea a Isaaca. V panice jsem se rozhlídl kolem, ale na chodbě nikdo jinej nebyl. Měli jsme až do půl pátý čili nejdýl ze všech tříd na škole. Neexistovala skoro žádná šance, že by je někdo přistihl, což mi na klidu nepřidalo.

„Hele, koho to tu máme! Hnusnýho lháře, kterej všechno, co udělá, svádí na ostatní!“ prohlásil Ray. Tvářil se zlověstně, ale já jen koukal do jeho zářivě modrých očí a podlamovaly se mi kolena.

Viděl jsem, jak se vzdálenost mezi námi zmenšuje. Vyklepaně jsem pustil mop zpátky do kýblu s vodou.

Dave neváhal a skopl kbelík na zem. Špinavá voda pokryla lino, který jsem před chvílí pracně vydrhl a obhodila mi černobílý Air Maxy a trochu i kalhoty. Nasraně jsem pohledem přejel tu spoušť a pak se podíval na Raye.

„Nechte mě už konečně bejt,“ procedil jsem mezi zuby.

„To by se ti líbilo, co?! Jenže lhaní je špatný, a proto nemůže zůstat bez trestu, Danny!“ nadzvedl obě obočí, přistoupil ke mně a chytil mě za vlasy tak, až jsem musel zaklonit hlavu.

Srdce mi prudce bušilo strachem i vztekem zároveň. Děsil jsem se, co se teď stane. Věděl jsem, že moje síla na něj ani náhodou nestačí. Přesto jsem ho chytil pod krkem a v momentě překvapení ho kolenem nakopl přímo mezi nohy.

Ray mě okamžitě pustil. Zkroutil se v bolesti.

„Co děláš, ty buzno?!“ zařval Dave, ale já si ho nevšímal. Můj pohled pořád směřoval na Raye, kterej se svíjel ohnutej v pase a svíral si břicho. Jeho tvář byla rudá a zkřivená v křeči.

Úkosem mě pozoroval a v krásných modrých očích se mu leskly slzy... A ve mně se svíralo srdce. Bojoval jsem s nutkáním vyhrknout nějakou hloupou omluvu, ale než jsem to stačil udělat, Dave a Isaac mě popadli, jako kdyby snad byli domluvený!

Vší silou se mnou mrskli proti jedný z velkých skleněných tabulí, oddělujících třídu od chodby. To neměli dělat. Jenže to si uvědomili, až když bylo pozdě.

Tabule pod nárazem povolila a sklo se vysypalo do třídy. Ozval se šílenej kravál. Hrozně jsem se lekl! V první chvíli jsem ani necejtil bolest.

„Jestli tohle komukoli řekneš, je to tvůj jistej konec!“ uslyšel jsem Rayův nasranej hlas a koutkem oka uviděl, jak utíkají pryč. Klapot bot se rozléhal prázdnou chodbou.

S hrůzou jsem zjistil, že jsem zaseklej ve skle. Podařilo se mi vyndat z díry pravou ruku, která to odnesla nejvíc. Měl jsem v ní zabodnutých několik střepů a až teď jsem si všiml, že na podlaze je krev. Když jsem se na to tak díval, bylo mi hrozně. Už jsem začal pociťovat bolest a můj žaludek se rázem ocitl na vodě. Zatočila se mi hlava.

Sesunul jsem se podél zdi a dřepl si. Nadechl jsem se a začal vytahovat střepy ze svý pořezaný ruky.

Byl jsem do svý činnosti tak zabranej, že jsem málem ani nezaregistroval, když se přede mnou někdo objevil. Můj pohled padl na nohy v silonkách. Pomalu jsem zvedl oči. Byla to Freemanová - naše učitelka chemie a vyděšeně na mě zírala.

„To se mi snad zdá...,“ vydechla.

„Paní Freemanová, já-“

„Co jste to tady proboha vyváděl?!“

„Já... Já jsem...,“ nevěděl jsem, co říct. Navíc mi bylo fakt blbě.

„Můžete vstát? Musíte se mnou na ošetřovnu. Uvidíme, jestli to není na šití!“

Nějak se mi povedlo postavit se na nohy. Učitelka mě doprovodila na ošetřovnu, kde mi rány vydesinfikovali a ovázali. Na šití to naštěstí nebylo... Jenže to byla ta jediná pozitivní zpráva.

Když jsem odcházel ze školní budovy, nikde jsem nepotkal ani živáčka. Měl jsem strach, že si na mě Ray, Dave a Isaac ještě někde počíhaj. Určitě by rádi zjistili, jak to celý dopadlo a jestli jsem držel hubu...

Ruka mě bolela jak čert, zatímco jsem běžel po prázdný, spoře osvětlený chodbě. Bylo to tam hrozně strašidelný, jako z hororu. Nikdy předtím jsem si nevšiml, že ty zářivky tak divně hučej a blikaj...

Nakonec se mi podařilo rychle se oblíct a vypadnout odtamtud. Venku už byla tma. Měl jsem hroznej strach!

Domů jsem šel co největší oklikou a vyhýbal se všem prázdnějším ulicím, ve kterých by si na mě mohli počkat, takže mi cesta trvala dost dlouho.

Nevěděl jsem, jestli je lepší bejt takhle venku v nebezpečí, nebo doma, kde na mě čeká hysterická matka, která mě stoprocentně roztrhne jak hada. Měl jsem takovej pocit, že by bylo nejlepší úplně zmizet ze světa.

V baráku s nádhernou, udržovanou zahradou, plnou záhonů růží a okrasných tují, kterej vypadal jak z katalogu, bylo ale oproti mýmu očekávání ticho a prázdno. Jen můj mops Aki ke mně hned radostně přiběhl, jako kdyby se vůbec nic špatnýho nestalo.

„Kámo, kdybys jen věděl,“ povzdechl jsem si, zatímco jsem ho drbal v krátký srsti krémový barvy.

Vešel jsem dovnitř a se strachem v očích nakoukl k mámě do ložnice. Seděla na posteli s netečným výrazem ve tváři.

„Danny, hádej, co se stalo... Volali mi ze školy,“ hlesla.

A to bylo všechno. Ani mě nezmlátila.

Sklopil jsem oči a v tichosti zalezl do svýho pokoje.

AYGA: Starej se o sebe

Kavárna Been There Coffee je jedinej podnik ve městě, kam se shlukuje mládež z celýho Crimsonu.

Prostor uvnitř působí temně. Je vymalovanej tmavě vínovou barvou a po točitých kovových schodech se dá vyjít do patra, kde mají návštěvníci možnost válet si šunky na dvou černých kožených gaučích. Všude na zdech visí retro obrázky, orámovaný led světýlky a dominantou celý místnosti je rozložitej suchej strom uprostřed kavárny, na jehož větvích visí žárovky, cédla a vinyly.

Vejdeme s Julií dovnitř a obsadíme právě jeden z těch gaučů v patře. Jsem tak rád, že konečně můžu na normální rande! Taya s babičkou mi slíbily, že obstaraj krávy a já tak mám možnost užít odpoledne se svojí láskou.

Julia si objedná velký latté a já svý obligátní kafe s medem a se skořicí a chvilku se bavíme o tom, co jsme dneska zažili ve škole.

Jenže já to už dýl nevydržím a uprostřed nějaký její věty o dějinách umění nebo co ji začnu líbat.

Juls mi polibky vrací, přivírá oči a tiskne se ke mně.

„Bože, tak strašně tě chci...,“ vydechnu.

„I já tebe,“ zašeptá mi do ucha.

Pokračujem v líbání a já jsem totálně nadrženej. Ani po dvou letech vztahu mě to nepřešlo. Julia říká, že jsem posedlej sexem a možná má pravdu.

„No to snad ne, nechte si to na doma!“ ozve se od barovýho pultu.

Zklamaně Juls pustím a protočím oči. Chvilku si jen šeptáme nějaký sprosťárny a tiše se smějem. Pak ji chytnu za ruku a zmizíme na záchod.

***

„Miluju tě,“ řeknu jí s úsměvem, když se vrátíme na svý místa, jako kdybychom si to právě teď vůbec nerozdali na hajzlu, kde do vedlejší kabinky neustále někdo chodil a vycházel z ní, takže muselo bejt všem naprosto jasný, co se tam děje.

Nám je ale úplně jedno, co si kdo myslí. Vzhledem k tomu, že mám doma tátu plus všudypřítomnou čtrnáctiletou ségru a Juls rodiče a tři bráchy, na nedostatek soukromí jsme zvyklý.

„Já tebe taky,“ vydechne Julia s úsměvem. Ještě má zarudlý tváře a je trochu zadýchaná.

„Už se těším, až v sobotu dojedu k tobě. Jen ještě musíme přežít jeden den ve škole,“ zašeptám jí do ucha.

Když už jsme u toho, něco mě napadne. Potřebuju se jí na to zeptat, protože mi pořád nejde z hlavy výjev, jak ten kluk stojí u svý skříňky a brečí.

„Hele, k vám do třídy chodí Daniel Montgomery, že?“

Julia se zatváří zklamaně: „Jo a proč... se ptáš? Jsem myslela, že mi teď spíš řekneš ještě něco hezkýho!“

Polknu nasucho. „No já... Promiň, jen mě to tak napadlo. On rozbil sklo u chemický učebny, že jo?“

„Jo,“ zatváří se kapku otráveně.

„Myslíš, že to udělal fakt on?“

„Jo, kdo taky jinej? Je to debil, občas mu úplně hrabe, víš? Mívá často záchvaty vzteku a tak... Rozmazlený děcko z Misty Lane.“

Nakrčím obočí. Misty Lane je ulice, kde bydlej největší snobi ve městě. Je to celý nějaký divný...

„A je možný, že je gay?“ vypadne ze mě.

„Nevím!“ skoro vykřikne. Evidentně je Daniel Montgomery to úplně poslední na světě, o čem se chce bavit. „Nestarám se o něj, je mi ukradenej a tobě by měl bejt taky! Kluci od nás ze třídy ho moc nemusej,“ dodá nakonec.

„Hm, to jsem si tak nějak všimnul,“ zamumlám polohlasně. „A ty? Ty ho taky nemusíš?“

„Bože...!“ Juls nevěřícně zakroutí hlavou. „To jako vážně musíme hned po sexu probírat posranýho Daniela Montgomeryho? Ještě mi lítaj motýli v břiše a já musím myslet na největšího losera z naší třídy!“

Sklopím oči. Najednou se zacejtím trapně. „Jo, máš recht... Promiň. Teď není úplně vhodná chvíle na to, řešit posranýho Daniela Montgomeryho,“ zasměju se a Julia spokojeně přikývne.

***

V pátek jdu o velký pauze s Julií za ruku skrz školní atrium do vedlejší budovy na oběd. Vtipkujem a děláme si srandu z našeho učitele matiky Waynea, jak vždycky nasraně mlátí ukazovátkem do lavice...

Jenže jakmile si všimnu povědomýho blonďáka celýho v černým, jak jde proti mně, úsměv mi zvláštně zamrzne na rtech. Schválně jdu tak, abych mu zastoupil cestu, zastavím se přímo naproti němu a mimovolně pustím Juliinu dlaň.

Když Daniel zjistí, že před ním někdo stojí, opatrně zvedne pohled ze země, kam ho doteď upíral. Podívá se na mě a já v jeho očích spatřím záblesk... strachu? Vůbec tomu nerozumím. To se mě jako bojí...? Vždyť mě ani nezná!

Škrábance od střepů na straně jeho tváře vypadaj, že musely docela bolet. Má kolem nich dokonce malý modřiny.

„Hej... Jsi OK?“ zeptám se váhavě.

Daniel se zamračí a pohodí rameny: „Jo. Proč se ptáš?“ Působí tak, že mu teď moje otázka totálně otrávila den.

„Já...,“ do obličeje se mi nahrne krev. Netuším, co na to říct! Nadzvednu koutky do zmatenýho úsměvu. „Nevím, prostě mi přišlo, že třeba potřebuješ pomoc...?“ Je mi trapně. Tak trochu zalituju, že jsem tenhle rozhovor vůbec začínal.

„Pomoc? V čem mi zrovna ty asi tak můžeš pomoct?! Nech mě sakra bejt a starej se o sebe!“ doporučí mi nasraně. Opět skloní hlavu, až mu vlasy spadnou do tváře a obejde mě, aby pokračoval v cestě.

Otočím se za ním s pokleslou čelistí. Pro jeho chování nenacházím slov. Nečekal jsem takovej stěr kvůli nevinný otázce, jestli je v pořádku!

„To říkám... Debil,“ uzavře tuhle trapnou situaci Julia s pokrčením ramen a opět mě vezme za ruku.

Pokračujem v cestě na oběd a v jídelně se k nám přidaj Simon, Robin a Jacob a sednou si s námi ke stolu.

Jím hranolky, bavím se s ostatními a směju se jejich vtípkům, ale přitom nedokážu dostat z hlavy Daniela a to, jak se choval. To, co řekl. Prej: v čem mi asi tak můžeš pomoct… Nech mě bejt. Starej se o sebe.

Možná v ničem, možná ti nemůžu pomoct prostě vůbec v ničem, ale proč se musíš hned chovat takhle hnusně?! Zabilo by tě, kdybys místo těch sraček řek třeba něco jako: děkuju, ale jsem oukej...? Děkuju, ale pomoc nepotřebuju...?!

Julia tvrdila, že Daniel je debil a teď jsem se o tom přesvědčil na vlastní oči. Asi ho ti týpci nesnášej oprávněně, jestli se takhle chová ke všem! Vře ve mně krev, pak ale dojdu k tomu, že si nechci kazit auru lidma jako je on.

V určitý fázi života jsem se totiž rozhodl, že se v zájmu zachování duševního zdraví přestanu zabývat kretény... A Daniel Montgomery kretén je. Teď to jasně dokázal.

Nasrat na něj, pomyslím si a hodím si do pusy poslední hranolku.

Oběd mám snězenej jako první. Vstanu a jdu do hlavní budovy, kde si na chodbě vezmu ze skříňky sešit a učebnici španělštiny. Během toho na sobě cítím něčí pohled. Otočím se a vidím Daniela, jak stojí u svý skříňky a úkosem na mě zamračeně hledí.

Naše oči se střetnou a já mám pocit, že si tenhle okamžik budu pamatovat až do konce života, přitom vůbec nevím proč!

Daniel odvrátí pohled a rychle zamíří pryč.

Zakroutím nad ním hlavou a zabouchnu skříňku.

DANIEL: Jak jsem za všechno mohl

Na druhej den mě rozhlasem zavolali do ředitelny. Jímal mě takovej děs, že jsem nebyl schopnej vysvětlit, co se doopravdy stalo. Hrozně jsem se bál Rayových výhružek.

Automaticky ze mě vypadlo, že jsem to sklo rozbil já. Že jsem do něj praštil mopem, protože mě nasralo, že musím vytírat. Neměl jsem sílu říct pravdu, i když jsem se sám před sebou neskutečně styděl a nejradši bych si dal facku!

Výsledkem bylo moje vyloučení ze školy na zbytek vyučování, z čehož plynula neomluvená absence. Mámu naopak do školy pozvali, aby s ní probrali mý „destruktivní chování". A aby zaplatila škodu...

Nejhorší na tom všem ale bylo podmínečný vyloučení do konce školního roku. Znamenalo vyhazov ze školy, pokud udělám jakýkoli další průser. Což byla úplná paráda, vzhledem k tomu, že byl začátek září!

***

Když jsem přišel domů, zničeně jsem si sedl na postel. Aki ke mně hned přiskočil, a tak jsem si lehl na bok a on se ke mně schoulil. Drbal jsem Akiho na zádech a uvažoval, co budu dělat. Jak budu ve škole dál přežívat.

Věděl jsem, že je otázkou času, kdy si na mě někde počkaj a preventivně ze mě vymlátěj duši, aby mě nenapadlo o rozbitým skle někde kecat. Budu to prostě muset vydržet. Nic jinýho mi nezbejvá.

Ucejtil jsem silný nutkání zítra do školy prostě nejít, ale věděl jsem, že tahle možnost nepřipadá v úvahu. Nechtěl jsem našim působit další problémy.

Celej den jsem nic nejedl, na něco jako jídlo jsem neměl ani pomyšlení. Asi v jednu jsem vylezl z postele, otevřel dveře a vyšel na zahradu, že si aspoň dám cigáro.

Aki hned vyběhl za mnou a svědomitě tam všechno pochcal. Rozhlédl jsem se po ztichlý Misty Lane. Nikde nebylo živý duše, jen v dálce štěkal pes. Všichni zevlili v práci nebo ve škole... Byl jsem tam sám.

Doléhaly ke mně zvuky aut a vzdálený řezání cirkulárky, hučení a dunění z obrovský pily za lesem, která městu Crimson poskytovala hlavní zdroj příjmů. I můj táta odtamtud kupoval dřevo pro svou nábytkářskou firmu. Zadíval jsem se do dáli, kde jsem až kdesi na obzoru uviděl starý, dávno nepoužívaný ruský kolo.

Až do večera jsem se potloukal od ničeho k ničemu. Poslouchal jsem Judas Priest a u toho kreslil komiks, kterej jsem si sám vymyslel.

Byl o chlápkovi, co ze žárlivosti zabil svoji holku, jenže pak ho neustále pronásledovaly výčitky svědomí, který se mu v podobě krvavých nápisů vyrývaly do těla. Ted mě to ale moc nebavilo... Jediný, co by mě možná bavilo, bylo zabít se, ale ani na to jsem neměl sílu.

Odpoledne dorazila máma. Tak nějak jsem čekal, že ona bude tou osobou, která mi ušetří práci a zabije mě, ale kupodivu se nic nedělo. Ani mi neodpověděla na pozdrav a zavřela se v ložnici. Strávila tam celej zbytek dne a nevycházela. Nechápal jsem ten její podezřelej klid… Asi to bude ještě horší, než si vůbec dokážu představit. Za normálních okolností by mě nejspíš přetrhla vejpůl, uvažoval jsem zmateně. Došel jsem k přesvědčení, že si zase vzala prášky.

Táta byl toho dne u svý nový ženský a ségra měla balet. Bál jsem se, co mi otec řekne, až se dozví o mým podmínečným vyloučení a bylo mi jasný, že to nebude nic hezkýho. Radši jsem se sebral a šel zase kouřit. To bylo ostatně to jediný, co jsem zvládl dělat.

„Danny...?“ uslyšel jsem za sebou z ničeho nic podezřelej hlas. Patřil mojí malý blonďatý ségře, ale stejně mě to vylekalo! Vůbec jsem si nevšiml, že už přišla domů.

Odhodil jsem cígo a otočil se: „Čau Skye, jsem se tě lekl...“

„Danny...!“ vykřikla s očima navrch hlavy. „Mamka se nedá vzbudit a nehejbe se!“

„Cože?!“ Strašně mě to vyděsilo. Vběhl jsem zpátky do baráku.

V ložnici jsem rozsvítil světlo. V posteli ležela máma, její make-up byl úplně rozmazanej, dlouhý blond vlasy měla jen tak poházený po bledým obličeji.

Několikrát jsem s ní zatřásl, ale její tělo bylo bezvládný.

„Mami! Mami, vstávej, prosím tě, prober se!“

Nic nepomáhalo. Vůbec se nehýbala, měla jen mírně přivřený oči. Ale dejchala! Hned mě napadlo, že se asi předávkovala těmi svými pitomými prášky.

Vrazil jsem do pokoje a na posteli nahmatal mobil. Roztřesenými prsty jsem vyťukal číslo na sanitku, zatímco Skye stála v ložnici bez jakéhokoli pohybu. Dlaněmi si zakrývala pusu a zděšeně zírala na mámu, jejíž tělo pořád bezvládně leželo na posteli.

„Tady záchranná služba. Kdo volá?“ hlas muže na druhý straně mi opakoval několikrát dokola tyhle věty, než jsem se probral.

„Ha-haló, tady Daniel Montgomery, prosím vás, přijeďte, rychle, máma tady leží v bezvědomí, asi se předávkovala práškama!“

„Uklidněte se, prosím, pane Montgomery. Máte tam někde krabičku od těch léků, nebo příbalový leták?“

Zavřel jsem oči a vydechl nosem, abych se aspoň trochu uklidnil. Roztěkaným pohledem jsem se rozhlídl po pokoji. Krabičku jsem naštěstí uviděl na zemi vedle postele. Sehnul jsem se a vzal ji do třesoucí se ruky. Musel jsem zaostřit pohled, abych přečetl do telefonu složitej název léku.

„Dobře, hned jsme tam. Nadiktujte nám, prosím, adresu.“

Vysypal jsem ze sebe naši adresu a rozloučili jsme se s tím, že každou chvíli budou na místě. Můj pohled padl na Skylar. S někým telefonovala. Došlo mi, že to je táta a za chvíli přijede.

Měl jsem šílenej strach. Bylo mi na blití z toho, co jsem způsobil... Bylo mi jasný, že to kvůli mně se teď máma předávkovala. Kdyby nebylo mě a mých neustálých průserů ve škole, nikdy se to nestane, říkal jsem si a chtělo se mi umřít.

Skye se ji pořád snažila probrat. Nakonec na ni převrhla kýbl se studenou vodou, jenže ona byla furt mimo. Jenom tam tak ležela, smrtelně bledá v obličeji.

Já jsem mezitím seděl na zemi, jednou rukou si objímal kolena a na druhý si kousal nehty do krve. Byl jsem celej rozklepanej a v hlavě mi hučelo. Čím víc jsem přemejšlel o tom, co se stalo, tím hůř mi bylo. Strašně jsem se bál, že umře. A že bude to kvůli mně.

Nebyl jsem schopnej se pohnout, ani říct jediný slovo. Aki kolem mě furt zmateně chodil a pozoroval mě nevěřícným pohledem. Asi nevěděl, co si o tom všem myslet...

Za chvíli přišel otec, kterej byl u svý přítelkyně Maddison. Bydlela jenom pár bloků od nás. Díky Bohu to neměl daleko.

Začal s mámou cloumat. Jenže ona byla pořád mimo. Říkal jsem si, že pokud máma kvůli mně umře, okamžitě to skončím taky. Ale pak jsem se podíval na Skylar a na Akiho a uvědomil si, že je tady nemůžu nechat samotný!

Konečně dorazila sanitka. Naložili mámu a odvezli ji do nemocnice. Řekli nám, že bude v pořádku. „Snad…“

Táta už s námi toho dne zůstal doma. V jednom kuse nás uklidňoval, přitom on sám vypadal na to, že se o něj každou chvíli pokusí infarkt.

Za hodinu nám z nemocnice volali, že se jim podařilo mámu probrat. Udělali jí prej výplach žaludku a je celkem oukej, akorát si ji tam budou muset na nějakou dobu nechat.

Ségra se rozbrečela, tentokrát asi úlevou a neustále mě objímala. Já jsem tam stál jako zařezanej, s rukama zaraženýma v zadních kapsách kalhot, neschopnej slova. Ještě pořád jsem z toho byl v šoku, ale zároveň strašně šťastnej, že neumřela a v duchu jsem děkoval Bohu.

Šel jsem si kreslit do pokoje, protože jsem nemohl usnout. Šrotoval mi v hlavě i ten incident, kterej se stal ve škole. Bylo mi z toho všeho totálně zle.

Už jsem to nemohl vydržet, a tak jsem zašel do ložnice za tátou. Slyšel jsem, že tam má puštěnou televizi. Musel jsem mu to říct. Prostě jsem musel, jinak by se mi asi rozlítla hlava. Odsunul jsem posuvný dveře a uviděl tátu, jak leží na posteli, pije pivo a kouká na telku.

„Tati... Můžu dál?“ zeptal jsem se tiše.

Přikývl a ztlumil televizi. Poposunul se do sedu a trochu se pousmál.

„Co se děje, Danny?“

Opatrně jsem zaujal místo vedle něj a překřížil nohy do tureckýho sedu.

„Tati, musím ti něco říct...,“ začal jsem. Bylo pro mě hrozně těžký o tom mluvit, navíc teď, po tom, co se stalo mámě. Neměl jsem pochyb, že tímhle otce ještě dorazím a naprosto mu zničím už tak dost podělanej den. Přesto jsem pokračoval:

„Já… jsem totiž dneska dostal podmínečný vyloučení ze ško-“

„Cože? Za co?!“ nenechal mě domluvit.

„No... Za to, že jsem ve škole omylem rozbil sklo...“

Táta se na mě zkoumavě podíval. „To snad není možný,“ povzdechl si a nevěřícně nade mnou zakroutil hlavou. „Jaký sklo a proč jsi ho rozbíjel?“

„Takový to velký, co dělí třídu od chodby. Já… nevím, spadl jsem... Nechtěl jsem!“ radši jsem sklopil oči. Bylo mi trapně.

„Danieli, ty jsi na to sklo spadl? Sám od sebe? Není to tak, že ti někdo… ve škole ubližuje?“ zeptal se s vážným výrazem ve tváři.

Nemohl jsem mu to říct! Nešlo to. Připadal bych si strašně, a navíc bych mu tím jenom přidělal starosti, kterých už měl skrz mámu určitě až nad hlavu.

„Né, to ne! Spadl jsem na to sklo sám, fakt! Nějak jsem uklouzl...,“ mlžil jsem, jak se dalo.

Otec na mě ale furt tak divně koukal, měřil si mě od hlavy až k patě nedůvěřivým pohledem. Poškrábal si sivý strniště na bradě.

„Dobře,“ řekl nakonec. „Ale kdyby se ti tam cokoli zlýho dělo, okamžitě mi to nahlásíš! Mámě to neříkej, tu by to asi porazilo, ale mně to říct můžeš, Danny. Ano?“

Přikývl jsem: „Oukej...“

„Už nikdy nechci slyšet o dalším průseru!“

Koukl jsem do země: „Jo...“

„Podívej se na mě! Slibuješ mi to?“

„Slibuju.“

Šel jsem spát a bylo mi hrozně. Na jednu stranu jsem tak strašně chtěl, aby to věděl a něco s tím udělal, nějak mi pomohl…! Ale na tu druhou jsem to nemohl dopustit. Bylo by to pak ještě daleko horší, než to je. Tím jsem si byl jistej.

AYGA: Píchání a kružítko

Rezervaci Stone Water znám jako svý boty. Vyrůstal jsem tam a od chvíle, co jsme se odstěhovali, se tam toho moc nezměnilo.

Holý pláně, rozbitý cesty, volně pobíhající toulaví psi, který se ke mně při jízdě na kole mnohokrát přidali. Občas nějakej napůl rozpadlej dům s vbitými dřevěnými prkny místo okenních tabulek, zanedbaný dětský hřiště, vraky aut. Skupina děravých stanů s ohništěm uprostřed, nebo taky barák, vyrobenej z papírových krabic, s kusem plátna místo střechy...

I tohle jsou původní obyvatelé Ameriky. Takhle tady žijeme, či spíše přežíváme.

Nemáme už takřka nic společnýho s vznešenými a hrdými bojovníky, který lidi většinou znaj z filmů a romantických knížek. Je to všechno jedna velká pohádka. Pozlátko, který občas předvádíme lidem na indiánských festivalech. Realita je přitom taková, že většina z nás má sotva co do huby a utápíme se v hazardu, drogách a alkoholu.

Všechno zmizelo... Dědictví po předcích, ať už hmotné nebo duchovní. Kultura, kterou jsme schraňovali jako jednu z posledních hodnot, co nám zůstaly. Bůh a posvátní duchové, kteří nám pomáhali, které jsme ctili a oni nás vedli našimi životy...

To vše je pryč a většině z nás zbyla jen flaška chlastu a oči pro pláč. A nejhorší na tom je, že neexistuje nic, vůbec nic, co bych s tím mohl udělat.

Celej život jsem se snažil nad tím moc nepřemejšlet, nepřipouštět si, v jaký mizérii žijeme, ale občas to na mě dolehne a je mi dost smutno... Jako třeba právě teď.

Cestou se nevyhnu dešti, což je, pokud jedete na kole, docela opruz, ale nijak zvlášť mi to nevadí.

Když konečně dorazím k Julii, oblečení mám mokrý do poslední nitky a z vlasů mi stékaj proudy vody. Ale je mi to jedno, protože ty hadry na mně stejně dlouho nevydrží…

Juls se na mě hned ve dveřích doslova vrhne. Obejme mě, přitiskne svý rty k těm mým a ruce mi zaboří do mokrých vlasů... A moje trudný myšlenky pomalu mizí někam do dálky.

***

Do plechový střechy bubnujou dešťový kapky, unášený poryvy větru a z přehrávače tiše zní hudba Lany Del Rey, ale já to sotva vnímám. Vnímám jen svou holku a její měkký plný rty, hebkou kůži, zrychlenej dech, její vůni, teplo...

„Lásko...? Co to je?“ zeptám se zaraženě ve chvíli, kdy se jí chystám stáhnout bílý kalhotky, na kterých v přední části nahoře razí podivná krvavá skvrna.

Julia se nadzvedne na loktech. „To je...,“ podívá se mi do očí, ale vzápětí se nejistě pousměje. „Hele, kašli na to... Řeknu ti to pak.“

Beze slova jí stáhnu kalhotky a pohledem zavadím o malou ranku na jejím podbřišku. Moc se tím nezabejvám, jsem až příliš nadrženej na to, teď něco takovýho řešit. Radši rty zabloudím níž. Julia nahlas vydechne.

Hraju si s ní jazykem až do chvíle, kdy se celý její tělo rozechvěje a vzepne se jako luk. Nehty zaryje do prostěradla a dlouze vykřikne. Napřímím se a vedle sebe na posteli rychle nahmatám gumu. Obal roztrhnu zuby, přetáhnu si kondom a proniknu do ní.

Potom, co se udělám i já, se k sobě celý zadýchaný přitisknem. Julia mi schová hlavu snad až někam do podpaží a skrčí se ke mně.

Pozoruju měkký naoranžovělý světlo, který bylo původně stolní lampa, ale protože někdo rozflákal stínítko, zbyla z ní jen žárovka. Vždycky přes ni přehodíme šátek, aby nám nesvítila do očí. Pokaždý se děsím, že ten kus hadru chytne, ale ještě nikdy se to nestalo.

Probírám se jí ve vlasech... Julia je má šíleně dlouhý. Při sexu se nám vždycky všude pletou. Občas jí je přilehnu a lezou nám do pusy a dalších tělesných otvorů... Ale stejně miluju, když je u toho má rozpuštěný. Miluju její vlasy.

„Tak co, už mi prozradíš, co se stalo?“ zeptám se tiše.

Stočí ke mně pohled a zamyšleně si nasadí brýle s plastovými obroučky, kterými si nějakou dobu pohrávala v ruce. Je vidět, že se jí o tom nechce moc mluvit.

„No... Za to může Daniel,“ vážně se na mě zadívá. „Daniel Montgomery. Tomu klukovi už asi úplně hráblo! Dneska o přestávce mě bodl kružítkem do břicha,“ semkne rty.

Zvednu hlavu a nevěřícně jí pohlédnu do očí: „Cože?! Co si to ten zmetek dovoluje?!“ vykřiknu a srdce se mi divoce rozbuší. Nechce se mi věřit svým uším... Tohle už je teda vážně moc!

„Já nevím...,“ vydechne. „On je strašně divnej. O prázdninách se sem s rodiči přestěhovali z Tulsy. Celou dobu se chová jako magor! Nejenom, že rozbil to sklo u chemický učebny, rozbíjí všechno, na co přijde! To je s ním pořád něco, od samého začátku školního roku,“ pokrčí rameny.

Zaraženě se posadím. Vlasy mi v pramenech spadaj do obličeje, ale je mi to jedno. „Přece nesmí nikomu takhle ubližovat a holkám už vůbec ne! Co je to za zmrda, sakra?! Na slabou holku si dovolí, ale vsadím se, že na chlapa ne. Okamžitě si to s ním vyřídím!“

Jsem totálně vytočenej! Tak já mu nabídnu pomoc a on se zachová takhle?! Odvděčí se mi tím, že jde a bodne moji přítelkyni posraným kružítkem do břicha?! Kokot jeden a já mu ještě jak debil sundávám ze skříňky pitomý lepítka! Beztak si je všechny do jednoho zasloužil...!

Roztřeseně vstanu a začnu se oblíkat. Mám svíravou potřebu za ním hned teď zajet a vytmavit mu to! Když nebude zbytí, klidně mu jednu fláknu do držky. Pokud nepočítám potahovačky s otcem, pral jsem se už tak pětkrát a ten druhej toho pokaždý litoval. A Daniel Montgomery... bude litovat taky!

Julia mě chvíli nechápavě pozoruje z postele.

„Ayi? Kam jdeš?“ zeptá se váhavě potom, co na sebe hodím gatě i černý triko.

„Jedu na Misty Lane. Najdu, kde přesně ten zmrd bydlí a pořádně mu to nandám!“ oznámím jí a můj hlas je podivně zastřenej.

„Lásko, prosím tě, teď už nikam nejezdi… Vždyť je to daleko, prší a ty jsi tu na kole!“

Odmítavě zakroutím hlavou. „To je jedno! Jedu tam a pořádně si ho podám! Tobě prostě nebude nikdo ubližovat!“

„Ayi… Nech toho. Pojď radši ještě ke mně,“ usměje se a nadzvedne deku, pod kterou je úplně nahá.

Vydechnu a skousnu ret. Chvíli na ni koukám a uvažuju, ale pak rozhodně zakroutím hlavou.

Juls však vstane a obejme mě.

Sevřu ji v náruči a přitisknu k sobě. Je tak útlá a křehká…

„Nejezdi nikam… Bojím se, aby ti něco neudělal. Je to blázen, nemůžeš vědět, co od něj čekat,“ zvedne ke mně starostlivej pohled.

„Ale on něco udělal tobě. A já to tak nenechám. Nesnesu, aby ti někdo ubližoval,“ oddálím ji od sebe a zadívám se jí do očí. „Miluju tě.“

Její tvář se rozjasní úsměvem: „Já tebe taky!“

Pomalu ji pohladím ve vlasech.

„Nikdo si na tebe nebude dovolovat,“ zašeptám a rty vyhledám ty její.

Stáhne mě zpátky do postele... Nedokážu jí odolat.

***

Hned v sobotu ráno ale doma vyměním kolo za auto a zamířím přímo na Misty Lane za tím zmrdem.

Ploužím se tam ve svý starý Toyotě krokem jak nějakej posranej mafián. Nemám ani tušení, kde přesně je Danielův barák... Venku skoro nikdo není a když už přece jen někdo náhodou oxiduje na pečlivě upravený zahrádce před domem, vejrá na mě jako kdybych právě vylezl z popelnice... Což vlastně ani není tak daleko od pravdy.

Vtom si všimnu stříbrnýho Chryslera Danielova fotra, zaparkovanýho u jednoho z domů. Párkrát jsem zahlíd, že ho jeho otec vozí právě tímhle autem do školy. Sráč... Ani řidičák si nedokáže udělat.

Zastavím a váhavě vystoupím z auta. Není mi zrovna příjemný za ním teď jít, ale musím to udělat, aby moji holku sakra nechal na pokoji!

Zaklepu na velký, bíle natřený dveře, který maj na sobě zlatou jmenovku Duke Montgomery, takže vím, že jsem tu správně.

Uvnitř se rozštěká nějakej malej čokl. Odmala mám z těchhle mini psů panickej strach, protože jeden z nich mě jako dítě kousl, když jsem ho chtěl pohladit. Nevěděl jsem, že bude mít Daniel takovouhle zbraň…! Instinktivně udělám pár kroků vzad.

Vtom se otevřou dveře a já spatřím toho zoufalce. Je ještě v pyžamu, celej rozcuchanej a během toho, co mi otvírá, si na sebe oblíká černou mikinu. Je na ní Marilyn Manson. Odněkud z baráku vyběhne béžovej uslintanej mops. Daniel ho zvedne do náruče a pes mu překotně olíže obličej.

Zaraženě na to čumím.

„Co tu chceš?“ vysloví ne zrovna mile, jakmile se jeho pes aspoň trochu uklidní. Přijde mi, že strašně těžce dejchá a potřeboval by shodit pár kilo… Ten pes, ne Daniel. Ten mi naopak připadá až příliš vyhublej a tak nějak celkově vypadá jak v posledním tažení. Pod očima mu razí tmavý kruhy a jeho ksicht je zamračenej a ponurej.

„Proč ubližuješ holkám?“ zeptám se ho bez okolků.

Nakrčí obočí, až se jeho vráska mezi očima ještě víc prohloubí.

„Cože? O co ti jde?! Proč mě prostě nemůžeš nechat na pokoji, a dokonce za mnou lezeš až domů?!“

Během jeho řeči si všimnu, že má v jazyku piercing. Zadívám se mu do očí, jejichž pohled je tak hrozně nepřístupnej! Jsem mega nasranej, ale ještě pořád se snažím krotit.

„O co mi jde? Spíš, o co jde tobě! Ve škole jsem ti nabídl pomoc a ty za to bodneš moji holku kružítkem do břicha?!“

Pořád mu hledím do očí, jenže on ten pohled nevydrží. Podívá se bokem a nervózně zamrká.

„Tak co mi k tomu řekneš?!“ vyjedu na něj, když nedostanu odpověď.

Ten magor na mě pár sekund jen tak zmateně zírá, načež mi prostě zabouchne před nosem.

„Pfff…,“ vyfouknu mezi rty s pohledem přibitým na zavřený dveře.

Po chvilce se zvolna otočím k odchodu. Moc dobrej pocit z toho sice nemám, přesto doufám, že už dá Julii pokoj.

DANIEL: Jak jsem seděl v atriu

Do školy jsem dorazil totálně nevyspalej, s kruhy pod očima přes celej obličej.

Každej na mě divně zíral, protože si všichni mysleli, že jsem rozbil to podělaný sklo. Koukali na mě se směsí pohrdání a strachu, protože já jsem přece naprostej blázen a nikdo neví, kdy mi hrábne a já zas něco rozflákám, nebo rovnou vyhodím školu do povětří!

Přitom bych nejradši rozflákal něčí ksicht, a to konkrétně Rayův, Daveův nebo Isaacův. Jenže moc dobře jsem věděl, že nemám na to, někoho zbít.

A Raye už vůbec ne! Už tak jsem si nedokázal přestat vyčítat tu kopačku mezi jeho nohy. Mrzelo mě to. Fyzicky mě bolelo, když jsem mu musel ublížit, aby mě nepřizabil. Jenže byla to jen sebeobrana a kdyby mě nechal na pokoji, ani ve snu by mě nenapadlo mu něco udělat!

Teda… už mě napadlo udělat mu spoustu věcí, ale žádná z nich nezahrnovala nakopnutí do koulí.

Ještě nikdy jsem neviděl tak modrý oči jako měl on... Vyloženě zářily z jeho krásnýho, andělskýho obličeje. Zamiloval jsem se do něho, i když mi bylo od samýho začátku naprosto jasný, že u něj nemám nejmenší šanci. Jenže nemohl jsem si pomoct. Bylo to silnější než já a pak jsem se za to aspoň tisíckrát proklínal, ale nedalo se nic dělat. Svý city k němu jsem nedokázal ovlivnit.

Vybral jsem si nejhůř, jak jsem jen mohl. Raymond Parker, ortodoxní heterák, školní hvězda, kapitán fotbalovýho týmu, po kterým šílí všechny holky v okolí a… já.

Malej, zamindrákovanej gay s dlouhými vlasy, odstávajícíma ušima a černě nalakovanými nehty, z kterýho je každýmu zle, jen co se na něj podívá... Jaký zasraný klišé!

Ale bohužel... Nebylo v mých silách s tím cokoli udělat! Bylo to úplně mimo moji kontrolu a když jsem mu pod vlivem nějakýho poblouznění smyslů a trochy alkoholu napsal a pozval ho do Bean There Coffee, můj osud největšího losera školy byl zpečetěn.

Moji zprávu četli snad úplně všichni, takže rázem jim bylo jasný, že jsem teplej. Teda… ne že by to moji spolužáci netušili, ta zpráva ten fakt jen potvrdila. Navíc teplouš, kterej jede po RAYOVI... No může vůbec bejt něco směšnějšího?

Začalo mi peklo na zemi a já si tu esemesku neskutečně vyčítal. Zabralo si to pro sebe celej můj mozek, a dokonce jsem z toho měl noční můry, ale už bylo pozdě.

Zpátky se to vzít nedalo.

Občas však i někdo takovej, jako byl Ray, dokázal překvapit.

Když jsem o pauze seděl v atriu školy na velkým kuse železa, kterej nejspíš měl představovat nějakej uměleckej výtvor, z ničeho nic se objevil přede mnou.

Rozevřely se mi oči a zmateně jsem si vyndal sluchátka. Srdce mi mimoděk vynechalo několik úderů, když jsem ho uviděl stát úplně samotnýho přede mnou... A usmívat se tím nejvíc sexy úsměvem na světě.

„Co ještě chceš?“ sebral jsem veškerou svou sílu, abych na něj dokázal bejt hnusnej.

Ray si beze slova přisedl ke mně a nepřestával se mírně usmívat...

A mně nepřestávalo divoce tlouct srdce.

Nenápadně jsem se nadechl nosem, abych do sebe nasál jeho nádhernou vůni. Voněl nějakým parfémem, cigaretami a potem... Smrtelnej koktejl.

„Hele, Danny...,“ zadíval se mi do očí. Okamžitě jsem vnitřně celej roztál a odpustil mu všechno, co mi kdy udělal, nebo ještě udělá... Klidně mě může mlátit třeba dvacet čtyři hodin v kuse, ale když se pak na mě takhle podívá, tak... já mu odpustím. Prostě mu všechno odpustím!!!

„Díky, žes nic neřekl. Máš to u mě. Seš dobrej kluk...Víš to?“ najednou zvedl ruku a pohladil mě prstem po tváři. Přesně tam, kde jsem měl tu jizvu od střepu, kterej mě řízl do obličeje.

Celým mým tělem projela vlna horka. Nervózně jsem si piercingem v jazyku přejel po zubech a zmateně zamrkal, ale než jsem stačil cokoli říct, Ray byl pryč.

Smutně jsem za se ním díval, jak mizí v davu ostatních spolužáků a chtělo se mi nebýt. Vstal jsem, že radši půjdu zpátky do třídy. Šel jsem a zamyšleně hypnotizoval zem, když vtom mi někdo zastoupil cestu.

Polekaně jsem vzhlédl. Byl to nějakej indián a zíral na mě. Vedle něj stála Julia Carter od nás ze třídy a tvářila se… hnusně. Se zmatkem jsem tomu klukovi hleděl do očí a vyčkával, co přijde. Od každýho jsem už čekal jen to nejhorší.

Ale on se mě prostě jen zeptal, jestli nepotřebuju pomoc.

Dost mě to zaskočilo. Nebyl jsem na takový otázky zvyklej, každej si tady spíš hleděl svýho. Bylo mi nepříjemný, když se mě někdo úplně cizí takhle zvláštně vyptával!

Moje nervy vylítly a já nejspíš zareagoval trochu přehnaně a… Zkráceně, poslal jsem ho do prdele, načež jsem se otočil a šel pryč.

Po chvíli mi ale začalo bejt trochu líto, že jsem ho tak setřel. Třeba mi vážně chtěl nějak pomoct a já ho takhle pošlu do hajzlu… Uvědomoval jsem si, že to ode mě nebylo hezký a došlo mi, že jsem si na něm možná jen vybil vztek, co jsem měl na Raye.

Mrzelo mě to, a i když jsem ho později toho dne ještě párkrát zahlídl, k omluvě jsem se neodhodlal.

Po celej zbytek vyučování jsem byl úplně mimo. Ray mě naprosto ignoroval. Neexistoval jsem pro něj tak jako vždy, teda… kromě chvil, kdy mě mlátil, nebo mě s ostatními jinak ponižoval.

Nedokázal jsem přestat myslet na to, jak se dotkl mý tváře. V tý chvíli to fakt skoro vypadalo, jako kdyby mě měl rád. Jako kdyby mu na mně záleželo! A byl to tak nádhernej pocit...

Jenže vůbec nic mi nedávalo smysl. Kdyby mu na mně doopravdy záleželo, proč by mi sakra ubližoval? Nechápal jsem to, byl jsem z toho totálně zmatenej a bolelo mě srdce.

V sobotu ráno se u dveří našeho domu objevil zase on. Ten podivnej indián ze školy… Přesně ten, kterej se mě předtím vyptával, jestli jsem oukej. Bylo to celý poněkud creepy.

Sotva jsem mu otevřel, začal nasraně mlít něco o tom, že jsem prej jeho holku bodl kružítkem do břicha. Nevěřil jsem svým uším…!

Jako vážně? Jeden den mi nabízí pomoc a druhej den tohle?! A vůbec, copak se tady už úplně všichni zcvokli?! Haló, kámo, mám podmínečný vyloučení, tak určitě ještě budu někoho bezdůvodně bodat kružítkem do břicha. Prostě, odteď za všeho zlý, co se stane, může Daniel Montgomery!!!

Čuměl jsem na něj jak puk. Musel jsem mu zabouchnout dveře před nosem, jinak bych se asi neudržel a nejspíš bych ho nakop přesně tam, kam to ve středu schytal chudák Ray!

Měl jsem pocit, že se proti mně snad už úplně všichni spikli.

Pozdějc jsme jeli na návštěvu za mámou do nemocnice. Moc toho nenamluvila. Asi ji opět napustili nějakými oblbováky. Furt jen brečela a dělala ze sebe chudinku. Měla svý metody, jak člověka zlomit a dostat ho tam, kam chce. Bohužel jsem jim nikdy nedokázal úplně odolávat...

Pořád opakovala, že se nechtěla zabít. Jen se chtěla uklidnit a vzala si toho moc. Bylo vidět, že je pořád úplně mimo. Doktor nám řekl, že by ji nejradši poslal do léčebny, to ale oba rodiče rázně odmítli.

Bylo mi jasný proč. Zůstali bysme na krku tátovi a on má teď úplně jiný starosti než řešit svý pubertální děcka.

Doktor se vyjádřil, že ji v pondělí pustí, ale čeká ji chození na terapie. Slíbila, že bude spolupracovat. Byl jsem fakt zvědavej, jak dlouho jí to vydrží…

Večer zase pršelo. Seděl jsem na zápraží s cigárem a pozoroval černý kaluže na chodníku, v kterých kapky deště vytvářely různě velký kruhy. Díval jsem se na různobarevný podzimní kytky, listí a okrasný stromy v naší zahradě, z jejichž větví pomalu okapávala voda.

Pustil jsem si do sluchátek svý milovaný Guns N'Roses. Zavřel jsem oči a nasával vůni studenýho toxickýho deště. Představoval jsem si, že mě očistí a odplaví všechno mý trápení někam pryč.

AYGA: Nepovolená rychlost

Miluju vrakáče. Dá se tam najít tolik úžasných pokladů, doslova za pár šupů! A pokud je v práci starej Joe, tak občas dokonce jen za flašku.

Pro svý nuzácký opravy potřebuju alternátor a svíčky, takže nám s Tayou a Simonem naplánuju po škole menší výlet. Julia se vyjádřila, že ji pitomý auta nezajímaj, a tak jí nezbývá nic než jet autobusem a pak míli šlapat pěšky. Kdo chce kam, pomůže si sám, nebo… tak nějak.

Nasednem teda všichni tři do mýho pickupu, Simon s Tayou na půl prdele na jedno místo a vydáváme se do pustiny za městem.

Na vrakáči k mojí smůle není starej Joe, přesto si odnesu kupu harampádí. Něco je rezavý, ale to půjde vyčistit. Jsem si víc než jistej, že všechno z toho využiju, stejně jako věci, který jsem sháněl na smeťáku a pak jsme je doma normálně používali. Chudoba je holt chudoba a mně je úplně jedno, že vařím v otlučeným hrnci, z kterýho možná někdy žrala prasata, pro mě je hlavní, že do něj máme co dát.

Cestou zpátky mi do hlavy asi už tak po stopadesátý naskočí určitá věc, nebo lépe řečeno... člověk, a sice zasranej Montgomery a jeho bodání jistou geometrickou pomůckou do břicha Simonovy ségry.

Můj spolusedící o tom zřejmě nemá ani potuchy, protože kdyby jo, nemlel by o ničem jiným a Daniel by už byl mrtvej... Na Julii je docela vysazenej. Má k ní podobně ochranitelskej vztah jako já k Tayi, která má momentálně v uších zaražený sluchátka, takže nic z toho, co se děje kolem, neslyší.

Uvažuju, jestli o tom Simonovi říct, dokud je příležitost, nebo radši ne. Nakonec vyhraje první možnost.

„Simone,“ oslovím ho, když na jedný z mála světelných křižovatek čekáme na zelenou. „Celou dobu mi to vrtá v hlavě, takže ti to řeknu. Jde o tvou ségru. Julia má ve třídě magora, kterej do ní bodá kružítkem. Tuhle měla spoďáry trochu od krve. Tomu píčusovi jsem to už vytmavil a jasně, že to budu hlídat. Ale byl bych ti vděčnej, kdybys mi s tím pomoh a ve škole sem tam na Julii dohlídl, jestli je všechno v pořádku,“ prosebně se na něj podívám.

Můj přítel na mě chvíli zírá jak na zjevení. Ze zamyšlení mě probere až zatroubení nějakýho auta za námi. Zmateně kouknu na semafor, máme zelenou! Podle všeho už nějakou dobu… Zařadím rychlost a rozjedem se.

V autě na pár minut zavládne ticho, až na zkreslenou hudbu, linoucí se ze ségřiných sluchátek a monotónní hučení motoru.

„Kde ten čurák bydlí?“ přeruší jej najednou Simon bezbarvým hlasem.

Hodím po něm pohledem. „Na Misty Lane... Ale proč to chceš vědět?“ zeptám se a porozhlídnu se na křižovatce.

Simon se zamračí: „Jen tak. Rád bych mu něco vysvětlil z očí do očí.“

Mluví ledově klidným hlasem a mně dochází, že je zle. Protože když Simon začne mluvit ledově klidným hlasem, je zle. Vždycky.

„Kámo, nedělej si s tím starosti. Řek jsem mu svoje a myslím, že to pochopil. Teď už si jen tak něco nedovolí,“ nadhodím. Je mi divně. Začíná se mě zmocňovat neblahej pocit, že jsem měl radši držet hubu... a nechat to jen mezi Julií, Montgomerym a mnou.

Simon se nadechne: „Misty Lane je kousek odsud, že jo?“

Přikývnu.

„Zajeď tam,“ řekne a podívá se z okna na míhající se baráky podél cesty.

Vydechnu a zavrtím hlavou. „Simone, ser na to. Co mu chceš vysvětlo-“

„Říkám ti, zajeď tam!“ vážně se na mě zadívá.

A já ho poslechnu, i když mi něco říká, že tohle bude průser... Dovedu si totiž to jeho "vysvětlování" živě představit, ale na druhou stranu si řeknu, že po vysvětlování po Simonovsku Daniela tyhle choutky jistojistě přejdou.

***

„Co tu děláme?“ přeruší zlověstný ticho Taya, když se ocitnem na Misty Lane a vyndá si z uší sluchátka.

„Jedem za jedním spolužákem, musíme mu... něco vysvětlit,“ odvětím, aniž bych spustil oči z tý načančaný ulice, plný hnusných kýčovitých baráků a kytek ve všech barvách duhy.

„Tady to je,“ zahlásím, jakmile se přiblížíme k Montgomeryho domu. Teď při západu slunce vypadá ještě honosněji, než když jsem ho viděl poprvý. Podél bílýho nízkýho plotu je po celý délce záhon rudě kvetoucích růží.

„Skvělý Ayi,“ nahodí Simon a lehce mě poplácá po zádech. Sotva stihnu zastavit u krajnice, otevře dveře.

„Ty počkáš tady,“ řeknu Tayi, než za sebou zabouchnu. Srdce ve mně prudce tluče a adrenalin mi vystřeluje do žil tak, až se mi mírně točí hlava. Na chvíli se zastavím a rukou se zapřu o auto. Zavřu oči a pomalu vydechnu. Protřu si odkrvenej ksicht. Nechci se prát. Ne teď, ne s ním! Nevím proč…

„Hej,“ zavolám na Simona, kterej už pohotově buší na dveře. Uvnitř se rozštěká Danielův malej čokl, s kterým už jsem měl tu čest. Naskočí mi husí kůže, ale Simona v tom nemůžu nechat! Co když na něj ten blázen vyskočí s kružítkem nebo tak něco?!

Vyběhnu za ním a nandám si kapuci od mikiny. Nepotřebuju, aby mě zrovna tady každej znal. Sotva jej doběhnu, rozrazí se dveře a v nich se objeví vysokej, zavalitej chlápek s šedivými vlasy. Pes naštěstí nikde.

„Dobrý den! Je doma Daniel?“ zeptá se Simon napruženě než ten chlap vůbec stačí otevřít pusu.

„Ehm... Jasně,“ chvíli si nás nedůvěřivě prohlíží, ale pak se otočí směrem do baráku. „Danny? Máš tu nějaký… kamarády.“ Ještě jednou nás sjede pohrdavým pohledem, načež zmizí v chodbě.

Se Simonem na sebe kouknem. Pokrčím rameny, ale to už vidím Daniela, jak jde k nám. Má na sobě tepláky a bílou mikinu. Vypadá ospale.

„Už zase ty?“ řekne zastřeným hlasem s pohledem upřeným na mě, jakmile dojde až ke dveřím. Unaveně si o ně opře hlavu. Jeho oči nechápavě těkaj ze mě na Simona a zpátky. Pomalu si prohrábne dlouhý blonďatý vlasy, který mu spadají do obličeje.

Simon zatne čelist, až se mu na její hraně vytvoří malá boule. Přerývavě se nadechne.

„Ty zmetku, cos to proved mojí sestře? Co si to dovoluješ, bodat ji kružítkem, ty zkurvenej hajzle?!“ Mluví sice šeptem, ale nervy z něj jen stříkaj!

Daniel protočí oči. „Ty vole, co furt blbnete s tím posraným kružítkem? To už sakra fakt nevíte, co byste si vymysleli?! Nikoho jsem nikam nebodl, přísahám bohu!“ zatváří se zoufale.

Ztěžka polknu. Radši se už vidím daleko odsud, zato Simon má zřejmě v plánu si ho vychutnat. Přiskočí k němu a vepředu ho popadne za mikinu. Než blonďáček stačí cokoli udělat, prudce ho přisune k sobě. Jejich tváře teď od sebe dělí jen pár centimetrů a v tý Danielový zahlédnu strach.

„Tak aby bylo jasno!“ vykřikne mu Simon do ksichtu. „Julii necháš už jednou provždy na pokoji a ani se jí nedotkneš, jinak ti ty hnusný pracky zlámu, rozumíš?!“

Mimoděk sklouznu pohledem k jeho rukám, kterými bezděčně semkne Simonovy paže. Má černě nalakovaný nehty.

„Okamžitě mě pusť, ty indiánská obludo!“ vysype ze sebe roztřeseným hlasem a v tu chvíli zinkasuje dobře mířenou ránu pěstí do obličeje.

Zmateně se zachytí za nos. V dlani mu zůstane trocha krve. Vyčítavě se na mě podívá a jeho oči říkají: co sis to na mě sakra přivedl?! Zacejtím se mega trapně, i když jde o moji přítelkyni.

Simon se napřáhne, že mu vlepí ještě jednu, ale mně se na poslední chvíli podaří ho od něj odtrhnout.

„Tak to by snad stačilo,“ vyštěknu nasraně. „Mizíme odsud!“

Popadnu kámoše za mikinu a rychle ho táhnu k autu. Misty Lane opouštíme nepovolenou rychlostí.

DANIEL: Jak jsem rozbil kachličky

Včera mě táta zavolal ke dveřím s tím, že prej za mnou přišli nějací kamarádi.

Jo, kamarádi... Venku stáli dva indiáni. Týpci ze čtvrťáku. Byl to ten šáhlej přítel Julie, co tu oxidoval už v sobotu a toho druhýho jsem znal jen od vidění.

Okamžitě na mě vyletěl, že mám jeho ségru nechat na pokoji. Kurva, do týhle chvíle jsem ani netušil, kdo jeho ségra je...!

Už jsem měl těch jejich píčovin vážně tak akorát!!! Snažil jsem se jim vysvětlit, že ať už tu blbku kdokoli čímkoli píchá, já to nejsem! Byl jsem z toho zoufalej, už jsem fakt nevěděl, co mám dělat, aby mi uvěřili a dali mi pokoj.

Jenže ten tlustej magor mě najednou popadl a začal po mně hystericky řvát, že mi prej zlomí ruce a další nesmysly.

Když jsem mu řek, ať ode mě dá ty pracky pryč, normálně mi napálil jednu do držky! A klidně by mi ještě přidal, kdyby ho ten druhej málem násilím neodtáhl pryč.

Prostě dvojka naprostých pošahanců! Nechápavě jsem zíral, jak zdrhaj do auta a ukázal jim fakáče, zatímco se mi valila krev z nosu.

Doma jsem se hned běžel umejt. Nos jsem naštěstí neměl zlomenej, jen trochu nakřáplej. Táta se mě přišel zeptat, co to jako bylo za magory a když uviděl, jak vypadám, celkem se zděsil.

„No jo, rudokožci... Nic jinýho se od nich ani nedá čekat, chátra jedna!“ ulevil si, aniž by se zeptal, co se vlastně stalo.

Táta a indiáni nejsou kamarádi... Netuším, co mu provedli nebo tak, ale prostě je nesnáší. Když to tak řeknu, možná je rasista... Má celkově docela svérázný názory a kdyby zjistil třeba to, že jsem na kluky, nebo že mám problém se sebepoškozováním, nejspíš by mě rovnou vydědil.

Chlap podle něj musí bejt prostě silnej, a to psychicky i fyzicky. Nesmí bejt žádná padavka. A spát s jinýma klukama? To je doslova odpad společnosti!!!

Často jsem si říkal, že kdyby mě naši doopravdy znali a věděli, kdo vlastně jsem, nechtěli by se mnou mít absolutně nic společnýho.

Stejně mi ale bylo jasný, že minimálně něco tušej... Čas od času jsem si kolem očí maloval černý linky a lakoval si nehty na stejnou barvu... Ovšem sváděl jsem to na to, že jsem metalista a ti přece musí bejt temný a strašidelný!

Mámě to bylo víceméně jedno, jen do kostela jsem si to vždycky musel umejt a odlakovat. Ale táta z toho šílel... Občas mi připadalo, že čím víc maj keců, tím častěji si ty nehty a linky dělám. Prostě jen tak, ať je sranda.

V pondělí týpci na hajzlu rozbili kachličky u umyvadla a pro změnu to zase svedli na mě. Naši to museli zatáhnout... Měl jsem sice to podmínečný vyloučení, ale prozatím mě ve škole nechali. Ředitel se vyjádřil, že ještě jednou něco rozbiju a na hodinu letím. Byl to teda dost hroznej průser a já byl vyklepanej z toho, co se stane, až přijdu domů.

Doufal jsem, že máma to teď, jak bere ty prášky, snad vezme v klidu, ale to jsem se samozřejmě spletl. Sotva mě zahlídla ve dveřích, začala po mně řvát:

„Danieli, já už to nezvládám! Každej den nějakej průšvih... Proč mě tak nenávidíš, co jsem ti udělala?!“ Celá se klepala. Pak vstala ze židle a než jsem se vzpamatoval, začala mě mlátit hlava nehlava. Probralo to ségru, která hned přilítla do kuchyně, ale jak uviděla, co se děje, hned se zase běžela schovat. Měla z mámy pěknej vítr.

Pak jí přišlo jako dobrej nápad rvát mě za vlasy. Nechtěla mě pustit a v jednom kuse po mně řvala, ani nevím co. Bylo to děsný, hrozně to bolelo. V tý chvíli jsem silně zapochyboval o tom, že opravdu bere ty prášky, který jí napsal psychiatr.

Koutkem oka jsem uviděl Skylar. Přece jen přiběhla do pokoje a táhla mámu ode mě pryč. „Mami, ne...! Přestaň, nebo mu ublížíš!“

„No tak mu ublížím, klidně ho i zabiju, je mi to jedno! Vypadni, Skye!“

Odstrčila Skylar tak, až narazila o zeď. Nechápal jsem, kde v sobě najednou vzala tolik síly.

Chtěl jsem někam utéct, ale vtom jsem uslyšel tátův nasranej hlas: „Kate, sakra, co se to tady děje?!“ Chytil mámu a odtáhl ji ode mě. Silně ji sevřel v náruči, zatímco ona furt jenom hystericky brečela. Chtěla se mu vytrhnout, ale on byl silnější.

„Danny! Rychle!“ uslyšel jsem ségřin hlas z pokoje.

Všechno mě bolelo, klepaly se mi kolena a ruku jsem měl od krve. Dopotácel jsem se do pokoje za ségrou, která za mnou hned zamkla.

Stála tam a zírala na mě vykulenýma očima. Byla úplně bledá. Já jsem koukal na tu svoji ruku od krve a snažil se nadechnout, ale nešlo to. Jako kdybych měl zaraženej dech.

„Proboha, sedni si,“ zašeptala Skye a pomohla mi na postel. Aki byl zalezlej ve svým pelechu a kňučel. Bylo mi ho líto. Tyhle věci vždycky špatně nesl.

Neustále jsem měl oči přibitý ke svý zkrvácený ruce, ale neviděl jsem žádnou ránu, což se mi zdálo bejt divný. Ségra mezitím vzala papírovej kapesník a začala mi utírat něco z hlavy.

„Sakra,“ zašeptala. Kapesník byl od krve. Zíral jsem na to jak blázen.

Zvedl jsem ruku a položil ji na svoji hlavu, na místo, z kterýho Skylar stírala krev. Bylo teplý a mokrý. Dlaň jsem měl celou od lepkavý tekutiny. Nějakou dobu jsem na ni jen civěl jak magor.

Pořád jsem si nějak nedokázal uvědomit, co se vlastně děje. Srdce mi bušilo až v hlavě a bylo mi chvíli horko a chvíli zima. Slyšel jsem, jak máma v kuchyni brečí a táta ji uklidňuje pevným hlasem.

„Danny, co ti to udělala,“ šeptala ségra a hladila mě po vlasech. Vzala ze svý postele deku a starostlivě mi ji přehodila přes ramena.

„Řekni něco. Seš v pohodě?“ Moc dobře věděla, jaký to je, když to na mámu přijde. Sama to už od ní nesčetněkrát schytala.

„J-jo... V pohodě,“ skoro jsem nemohl mluvit, jak se mi třásl hlas.

Ségra vstala. „Dobře. Já tě tu teď nechám, jo? Zhasnu ti a zamkni se tu radši. Jdu za mámou.“

Zvedl jsem k ní oči: „Ne. Nechoď tam!“ Měl jsem o ni strach.

„Neboj,“ pousmála se a fakt odešla.

Nějakou dobu jsem seděl jak zařezanej a čuměl do blba. Snažil jsem se uklidnit. Poslouchal jsem, jak otec se ségrou mámě domlouvaj a ona brečí. Lehl jsem si na postel a za chvilku usnul.

Z ničeho nic jsem ucejtil, že mě někdo pohladil po vlasech. Leknutím jsem sebou trhnul. Byla to máma. Chytla mě za ruku. Srdce mi bušilo tak, že se mi snažilo asi vyskočit z hrudníku a moje ruka se v tý její třásla.

„Můžeš mi, prosím, odpustit? Prosím tě, zlato...“

Chvíli jsem jenom tak zíral na její siluetu ve tmě. Nevěděl jsem, co si o tom jako mám myslet. Byl jsem totálně zmatenej.

„Danny, prosím...,“ naléhala.

Bylo mi jí líto. Sedl jsem si, objal ji a přitiskl k sobě. Její ramena nadskakovala pláčem, kterej se snažila za každou cenu udržet v sobě. Cejtil jsem, jak ji mám rád, ať už je jakákoli. Až se mi z toho svíralo srdce. Hned jsem jí všechno odpustil. Věděl jsem, že ona za to nemůže. Že je jenom nemocná.

„Přísahám, že tohle bylo naposled!“ zvedla hlavu a vážně se na mě podívala.

Přikývl jsem. Něco podobnýho už jsem od ní slyšel nejmíň stokrát.

Pak konečně odešla. Zůstal jsem sám ve tmě. Bylo mi hrozně. Měl jsem toho v sobě tolik, že jsem měl pocit, že se asi rozletím na tisíc kousků.

Potřeboval jsem něco udělat... Něco, cokoli! Chtěl jsem se nějak uklidnit a myslet na jiný věci, jenže nic mi nepomáhalo. Všechno mě tolik bolelo. I moje duše mě bolela. Potichu jsem vstal, slezl z postele a zašmátral v šuplíku. Vyhrabal jsem odtamtud svůj nůž.

Vysunul jsem jeho ostří. Nadechl jsem se a zavřel oči. Cejtil jsem slzy pod víčky, který jsem ale nechtěl pustit ven. Dlouze jsem se řízl do vnější strany předloktí. Srdce mi bušilo vzrušením. Otevřel jsem oči a fascinovaně zíral na ranku, která se hned začala zaplňovat krví. Cejtil jsem úlevu, která rázem zaplavila celý mý tělo i duši.

Bezmyšlenkovitě jsem slízl krev a vrátil se zpátky do postele. Připadal jsem si jako blázen, jako někdo, kdo to nemá v hlavě v pořádku. Nechtěl jsem to. Nesnášel jsem to, nesnášel jsem sám sebe, za to, co dělám! Kdybych měl dost sil na to, se zabít, tak... Udělám to.

Usínal jsem se slzami v očích a s myšlenkou, jak moc se nenávidím.

AYGA: Extrémně vyvinutý šestý smysl

V noci ležím v posteli a do tváře mi svítí měsíc. Nemůžu usnout, ale bledě zářící koule na nebi není tím pravým důvodem.

Pořád uvažuju nad tím, co se dneska stalo. Co Daniel Montgomery řekl a jak se choval. Působil na mě tak, že on je poslední člověk, kterej kdy někoho bodl kružítkem. Nepřišel mi jako typ, kterej by schválně vyhledával násilí.

Vůbec nevím, jestli věřit jemu nebo Julii. Něco ve mně křičí, že přece musím věřit svý holce! Že ona je moje láska, nikdy by mi nelhala a taky... Proč by to sakra dělala?! Proč by si vymýšlela něco tak nekonečně stupidního? Navíc... Ta ranka dole na jejím břiše mluví za všechno.

Zavřu oči a vydechnu. Otočím se na bok. V hlavě se mi objeví obraz Juliina krásnýho těla v měkkým, naoranžovělým světle. Její kozy a tak… Skousnu ret. Do piče, já nechci erekci, ne teď a ne tady! Lehnu si na břicho, což vůbec nepomáhá, spíš naopak... Moje tělo brzo získá tendence ošukat pelest. No nic... Jdu si ho vyhonit.

Nechci to, ale do hlavy mi během toho neustále naskakuje představa Daniela, jak mi to dělá dlaní s černě nalakovanými nehty.

Potom, co skončím, si znechuceně otřu ruku do toaleťáku. Ty vole... Proč?! Existuje nejmíň miliarda představ, při kterejch se dá ehm… uvolnit, a ty si ze všech možných vybereš zrovna… TOHLE?

Asi o půl třetí ke mně konečně přijde vytouženej spánek. Je pro mě vysvobozením, tentokrát se mi žádný noční můry nezdaj.

Na druhej den hned ráno na chodbě potkám Simona a Julii.

„Ahoj, lásko,“ obejmu svou holku a dám jí pusu.

Na toho agresora se jen škaredě podívám.

„Víš, že dneska se mnou budeš muset celej den sedět v jedný lavici, že jo? Takže si laskavě ty vražedný pohledy nech pro někoho jinýho,“ upozorní mě Simon a varovně nadzdvihne obě obočí.

„Pfff...,“ vyfouknu mezi rty a zadívám se kamsi do dálky. „Celej den ne,“ odvětím. „Dneska odpoledne je chemickej kroužek a tam ty nechodíš.“ Zato tam chodí Daniel Montgomery, bleskne mi hlavou a jen co dokončím myšlenku, uvidím ho jít po chodbě.

Pod očima mu přímo razí temně fialový kruhy, jak se mu do těch míst rozlila krev z nakřáplýho nosu. Vypadá fakt otřesně. Hůř než normálně, a to je co říct!

Napadne mě, že půjdu za ním a omluvím se mu za ten včerejšek, ale z nějakýho důvodu se neodvážím.

„Au, co blbneš?!“ vyjekne Julia a s ublíženým výrazem se mi vysmekne z náruče, v který ji drtím jak v lisu na ovoce, aniž bych si toho vůbec všiml. Dokonce jsem si nevšiml ani toho, že Simon už odešel.

„Promiň!“ Se zmateným úsměvem ji pustím, ale stejně pořád nedokážu přestat sledovat Daniela, kterej se pomalu šine pryč z mýho zornýho pole.

Julia se otočí, aby zjistila, na co tak zírám. Pak se podívá zpět na mě a zaťuká si na čelo. „Ten kluk je naprostej blázen! By mě zajímalo, co zase dělal, koho zas nasral... Snad to není tvoje práce. Říkal jsi, žes mu jen vynadal, ne?“ tázavě se na mě zadívá.

Nemám v úmyslu Simona prásknout. „Jo. To mu musel udělat někdo jinej,“ řeknu na oko bez zájmu a vezmu si ze skříňky sešit na anglinu.

Ke konci vyučování už mě čeká jen lekce chemickýho kroužku. Vůbec netuším, co tam vlastně pohledávám, ale bohužel u nás na škole jsou "dobrovolně povinný" volnočasový aktivity. Musí je navštěvovat úplně každej, jinak by mu chyběly kredity.

Já jsem si na začátku studia samozřejmě frajersky vybral fotbal. Byl jsem linebacker a dá se říct, že mi to i docela šlo...

Jenže pak se TO stalo a já jsem chtě nechtě musel postupně převzít na farmě veškerou práci, kterou do tý chvíle vykonával otec. Ten se bohužel totálně zhroutil a jediný, čeho byl schopnej, bylo válet se mezi flaškama tvrdýho. Nemohl jsem ty zvířata nechat umřít hlady! Navíc jsem se musel postarat i o ségru, který bylo na začátku tohohle marasmu pouhých deset let.

Škola, fotbal a všechno ostatní odpadlo do ústraní a holý přežití bylo jediný, na co jsem se dokázal soustředit.

Už jsem nemohl hrát. Přestával jsem chodit na tréninky, protože jsem všechno dohromady nedával a podle toho to na hřišti taky vypadalo.

Netrvalo dlouho a vykopli mě z týmu. Jako jediná možnost mi zbýval pitomej chemickej kroužek, protože jen v něm zbylo ještě volný místo. Takže jsem tam plnej nadšení začal chodit... A se mnou ho teď navštěvuje i Daniel Montgomery.

Nikdy jsem si ho nevšímal. Byl to pro mě prostě jen novej, nezajímavej blonďatej kluk, z kterýho si každej utahoval, protože byl divnej a s nikým se nebavil. Stěží jsem vůbec znal jeho jméno. A teď?

Sedí sám v první lavici a je na něm vidět, jak vyloženě hltá učitelův výklad a s vyvalenýma očima čumí na chemický pokusy. Nikdy předtím jsem si nevšim, že tu chemii tak žere.

Napadne mě, že o něm vlastně absolutně nic nevím... A ani v nejmenším netuším, proč mě to, že o něm nic nevím, tolik sere!

***

Večer u Julie sedíme na roztrhaným gauči, kterej venku před jejich domem slouží jako lavička. Spokojeně vydechnu a zakloním hlavu, abych pohlédl do temnýho nebe.

„Juls?“ napřímím se do sedu a podívám se jí do očí.

Vítr jí fouká pramínky vlasů do obličeje. S úsměvem si je odhrne. Je tak strašně krásná, když jí do tváře padají večerní sluneční paprsky…

„Prosím tě, jak se to vlastně celý seběhlo? Tamto s tím kružítkem. Pořád mi to nejde z hlavy,“ přiznám a zamyšleně si do mezery mezi zuby strčím stéblo trávy. Mám ji na to tak akorát širokou a dost často se v ní něčím rýpu. Špejlí, zápalkou, náplní do propisky, rezavým hřebíkem...

Julia se zamračí. Vím, že jí tohle téma není ani trochu příjemný, ale nemůžu si pomoct!

„Co jak se seběhlo...,“ vydechne otráveně. „Vždyť jsem ti to přece už říkala. Montgomery se se mnou o pauze pral, a přitom mě bodl kružítkem! Klidně se zeptej i někoho jinýho, každej ti dosvědčí, co se stalo.“

Fakt jí chci věřit, strašně moc chci. Jenomže něco mi na tom pořád nesedí! Nakrčím obočí: „A to ho ostatní nechali? Nikdo nic neudělal?“

„Ne, protože se ho všichni bojí. Nikdo neví, co ten blázen vyvede v příští minutě!“ pokrčí rameny.

Zamyslím se. Když jsem byl u něj, nijak jsem se ho nebál. I když... Je pravda, že působí přinejmenším zvláštně. Rezignovaně odhodím stéblo, opřu se a založím si ruce na hrudník. Vítr mi fouká vlasy do ksichtu, ale je mi to jedno.

Ale samozřejmě to nevím. Nemám žádnej důkaz toho, že by si to Julia vymyslela a povězme si, celý to je totálně uhozený!