Michaela Boho

JEDNOU NOHOU V ŘITI

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Michaela Boho, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 149. a 117. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-55-5 (epub)

ISBN 978-80-88672-56-2 (mobi)

Věnováno všem těm, kteří mají zlomené srdce.

Čas ho, bohužel, nezahojí… alespoň z mé zkušenosti.

Zahojí ho láska.

Zároveň je to ta nejodvážnější věc – znovu se zamilovat.

Nebojte se.

Udělejte to!

Prolog

Nebyl to žádnej princ na bílým koni, kterýho jsem si do perfekcionistických detailů vybájila i s tím, jak mě jednoho dne přijede zachránit z tohohle hnusnýho světa plnýho závisti a zloby…

Tak za prvé, dávno už nebyl mladej a za druhé, žádnýho koně neměl. Neměl totiž ani auto a co hůř, neměl na auto ani papíry! Přikodrcal se autobusem ze Lvova v době koronaviru a totálního lockdownu přes půlku uzavřené Evropy za devětačtyřicet neskutečně se vlekoucích hodin jenom proto, aby se u mě zastavil na kafe.

A takhle se pozná bezpodmínečná láska. Přestože víte, že je pro vás ten člověk absolutně nevhodnej, a že vás s ním nic růžovýho nečeká, nemůžete si pomoct.

Milujete ho i s jeho tisíci chybama, východní arogancí v hlase, se všema jeho neřestma i ukrajinským modrým pasem, který vás pořád tak trochu děsí.

Milujete ho celého a navždy budete. Nedoufáte, že bude vaši lásku opětovat, protože jedině to by vás ještě mohlo zachránit od průseru. Ale on vám řekne: „To se nějak zvládne, kotě.“

A je vymalováno!

Váš život se změní od základů…

***

„Uděláme si takové kolečko a jeden po druhém se postupně představíme. Řekneme, jak se jmenujeme, kdo jsme, případně i nějakou zajímavost o sobě.“

Jak se jmenujete a kdo vlastně jste? Respektive, kým se cítíte být?

Touhle větou se začínají setkání anonymních alkoholiků, anonymních narkomanů, terapeutické komunity, většina rozhovorů na YouTube. Začínal tím taky každý víkendový kurz, seminář, zájmový kroužek nebo první táborový nástup. Už jako dítě jsem to nesnášela. Měla jsem vždycky chuť zakřičet do trapného, místy až tyranizujícího ticha, kdy každý v kroužku jen nervózně čeká jako ovce, až na něj přijde řada, přičemž v duchu pracně vymýšlí, co na sebe napráská, takže ty ostatní beztak vůbec nevnímá, něco naprosto nevhodného na odlehčení jako třeba: „PRDÉÉÉÉÉL!“

Nikdy jsem k tomu nenašla odvahu.

Teď už jsem ale vyrostla… a jelikož vzrostlí, rozumní lidé berou život vážně, tak se taky poctivě zamýšlí nad tím, kým se cítí být a slova typu „PRDÉÉÉÉÉL!“ na veřejnosti neprovolávají. Přijdou totiž chvíle, kdy je vlastně celkem dobrý si to pojmenovat.

Takže…

Jmenuju se Míša. Ve slovanských končinách východně od srdce Evropy je to odjakživa jméno pro kluka. Asi proto mi ve všech zemích, co nejsou na západ, říkají „Michaela“.

Jsem učitelka (možná lehce vyhořelá, anebo jsem jen konečně pochopila svoji cenu… záleží na úhlu pohledu) a svůj život dělím na dva zcela odlišné světy – svět do manželství a svět po rozvodu. Stal se ze mě totiž během těch několika málo měsíců úplně jiný člověk. Nikterak jsem nedospěla, ani nedostala víc rozumu. Jen jsem ve svých třiatřiceti letech pochopila, že zachránit nás může jedině láska.

Moje ukrajinská svatba

Co nejšílenějšího jste v životě udělali?

Já sbalila všechny svoje fidlátka, dala ze dne na den výpověď v práci a odřídila maličkým Renaultem Clio, narvaným k prasknutí všemi věcmi, které jsem tehdy měla, dva a půl tisíce kilometrů až na východní Ukrajinu, kde jsem se provdala za chlápka, kterýho jsem znala něco přes rok. Dobře, možná dva. Utíká to…

Život se má přeci žít, nejen přežívat!

No, nemám pravdu?

Psal se květen roku 2021, pandemie jakéhosi „koronaviru“ kompletně uzavřela Evropu, čímž prakticky znemožnila cestování. Jak nás masmédia ve vší vážnosti osvíceně poučila, jakýsi čínský emoční zoufalec klátil nemocnýho netopýra, proto jsme kolektivně museli sedět doma.

Můj tehdy ještě přítel nemohl i bez pandemie pobývat na území České republiky více jak tři měsíce, neboť je Ukrajinec. Státy mimo Evropskou unii mají svá vlastní pravidla pobytu. Jednoho krásného dne mi navrhl přestěhovat se s ním za rodiči a zažít tam trochu toho východního dobrodružství. Já jsem od přírody takovej malej Robinson, tudíž mi jeho návrh v tu chvíli přišel jako nejlepší nápad na světě! Nadšeně jsem souhlasila. V práci odešla na dohodu, tedy ihned, sehnala za sebe náhradu do podnájmu své jedna plus jedničky, všechny svoje cajky, celej můj dosavadní život, jsem narvala do toho malého autíčka a vyjelo se! Neměli jsme ani cestovní pojištění, ani platné PCR testy, neboť jsme nedokázali odhadnout, jak rychle miniaturní, po střechu naložené, autíčko dofuní až na hranice s Ukrajinou… a jestli vůbec. PCR testy prováděné výtěrem z nosohltanu byly tehdy naprostou nutností, chtěli-li jste překročit hranice státu, či jít kamkoliv mezi lidi. Valná většina z nás dodnes netuší, co zkratka PCR vůbec znamená, ale pořádný pošťourání se v rypáku bylo oficiálním důkazem, že v sobě nemáte netopýří virus a nechystáte se lidstvo definitivně vyhubit svou nebetyčnou lhostejností.

Taky jsem nebyla bůhvíjaký řidič. Jelikož jsem se řízení vždycky šíleně bála a taky mě čtyřikrát vyhodili od zkoušek v autoškole, začala jsem jezdit až ve svých třiceti letech půl hodinky denně do práce a z práce. Měla jsem v té době za sebou necelý rok řidičské praxe, přítel neměl evropský řidičák vůbec. Nevadilo mi to. Koupila jsem si nálepku s velikým Z, jakože začátečník (to byla ještě válka s Ruskem v nedohlednu, dneska už bych se se Zetkem vjet na Ukrajinu neodvážila) a vyrazila neohroženě k východu. No co… kosočtverec na kapotě i za volantem!

Byla jsem skálopevně přesvědčená o tom, že se mi nemůže nic stát a že projedu hladce téměř až k ruským hranicím, protože mi to potvrdila i kartářská vědma, ke které jsem zašla těsně před cestou. Podpora od vyšších ezoterických bytostí je přeci mnohem důležitější než vyměněný olej v autě. Na sluníčku jsem si ještě pro jistotu řádně nabila své energetické krystaly, zapálila bílou svíčku, jakože nové začátky, zkalibrovala si všechny čakry, a když byl rituál dokončen, valila jsem v Renaultu Clio jak Boeing 737.

Úspěšně!

S narychlo kdesi před hranicemi online sjednaným dvoudenním pojištěním a den propadlými falešnými PCR testy. S autem plným kvalitního OMEGA 3 oleje z Norska, kterého mi kamarádka prodala za nekřesťanský peníze hektolitry, abych byla už navěky nádherně mladá a pružná, a já ho přece nemohla v Čechách nechat! Posílená imunita je totiž skvělá věc, ale ty prachy utopený v oleji mě pálily ještě mnohem víc. Největší nervy jsem pak na hranicích měla právě z toho, že by to mohlo vypadat, jako že je moje unavený auto plný nějakýho norskýho LSD anebo výbušniny. Chuťově teda spíš tý výbušniny… Na celnici, která silně připomínala dávno zapomenutý muniční sklad uprostřed prérie, ale nikdo nic neřešil, a já se ocitla na Ukrajině i se svým olejem. Fakt, že mě ta norská sračka ani trochu neomladila, už vám je asi jasný…

A pak teprve začala jízda, pánové!

Silnice samá ďoura! Tohleto můj Renault Clio ještě nezažil, na Kyjev všechno dobrý, ale od Poltavy? Tankodrom! Rozbourané prašné cesty, které byly nejspíš ještě ve středověku nadneseně prohlášeny za rychlostní silnice, jsem nedávala ani já, ani moje nebohé autíčko… a už vůbec ne moje nervy! Na každé zastávce jsem chlastala OMEGU 3 olej rovnou z láhve a v duchu se při tom modlila, aby v něm bylo přece jen ukryto cosi zázračného.

Když jsme se konečně dokodrcali až „domů“, do malé vesničky s padesáti tisíci obyvateli za městečkem Dnipro, obydleným bezmála milionem lidí, čekal nás už u vrátek uvítací výbor v podobě rodičů a láhve vodky Nemiroff, kterou jsme hned vzápětí několika hlty z panáků obřích rozměrů sprovodili ze světa. Na východě se zkrátka vodka chlastá ze sklenic na vodu. „Na zakousnutí“ jsme dostali domácí kvašená rajčata v nálevu a špek, který nesnáším. Ukrajinci se divili, že do sebe v Čechách lijeme alkohol po litrech a ničím kvalitním ho nezajídáme, maximálně tak pytlíkem chipsů anebo oříšků, což podle nich není opravdové jídlo. Myslím, že i kdybych vodku Nemiroff zajedla steakem ze lva nebo ze slona, neměla bych méně naváto.

Tvrdej jsem do sebe zkrátka naposledy takhle klopila na vejšce s naším ročníkem veselých rusistů. Tam jsme se na exkurzích opíjeli nekvalitní vodkou značky Čertův hlt každý večer nejen my studenti, ale i univerzitní profesoři. Bývávaly to rozjuchané vysoce intelektuální dýchánky. Sjížděli jsme pak travnaté sjezdovky na lopatách a kajícně se přitom modlili k vyšší síle všemohoucího, abychom do rána neoslepli. Vzhledem k tomu, že mám na každém oku skoro čtyři dioptrie, troufám si tvrdit, že je Čertův hlt o něco mocnější než všemohoucí. Od té doby vodku nepiju!

Pár panáků vodky Nemiroff na uvítanou za stolem mé nové rodiny mi okamžitě udělalo ze žaludku jacuzzi. Hřejivý pocit se mi rozlil po celém těle, takže jsem se zanedlouho přidala k ostatním, rozjařeně tančícím šavlové tance po vzoru donských kozáků. Ne že bychom snad při tanci zvraceli, to přišlo v mém případě až posléze, ale pouštěli jsme si na YouTube videa s rytmickou hudbou, kde ženy i muži s beranicemi na hlavách výskali a vesele poskakovali divoce mávajíce vzduchem dlouhatánskými meči…

Krásný první večer na Ukrajině v mém novém budoucím domově.

***

Pak to přišlo!

Zeptal se mě, jestli bych si ho vzala!

Respektive se nezeptal, prostě mi oznámil, že se vezmeme a hotovo. A že prej se to stane za měsíc, tedy začátkem července roku 2021. Mně to tehdy přišlo jako (další) ten nejlepší nápad na světě! Děkovala jsem vesmíru, že mi konečně seslal muže činu. Perfektně zkalibrovaný čakry a nabitý krystaly konečně zamakaly a měly na mém štěstí bezesporu lví podíl.

Když jsem tu radostnou novinu volala do Čech mamince, rozplakala se. A rozhodně ne štěstím…

Otec pouze suše konstatoval, že svou jedinou študovanou dceru rozhodně nehodlá provdat do bývalého Sovětského svazu. Když jsme se dostatečně pohádali, koupili si rodiče letenky do Kyjeva a rozhodli se pro dovolenku na Ukrajině, spojenou se svatbou a návštěvou mé vyvdané rodiny. Samozřejmě, že se jim pak nelíbilo vůbec nic a nejhůře ze všeho hodnotili mého budoucího manžela. Táta si celý týden brblal pod vousy cosi o rozvodu. Nutno podotknout, že se jim nebylo, co divit. Moji rodiče jsou konzervativní jedinci, silně poháněni ratiem. Nejen že nevěří v existenci čaker, magickou sílu nabitých krystalů, omlazující schopnosti norských či jiných olejů a ničemu, co si nevypočítáš logaritmickou rovnicí… ale všechny moje výstřelky, doprovázené šamanskými rituály a objímáním stromů, jim připadají absolutně mimo naši Galaxii. Výmysl typu svatby na Ukrajině nasadil všem rokům mých podivností korunu! Bylo to asi jako kdyby nám v neděli po obědě přistálo pod pergolou UFO. Pociťovala jsem lítost, že rodiče nesdílí mé nadšení a východní štěstí, ale vlastně mi bylo ještě mnohem více líto jich. Vážně to nedělám naschvál! Prostě jsem se v průběhu dospívání stala takhle podivnou a pro moje konvenční rodiče jsem fakt těžkej kalibr. Argument, že je ale mám vážně moc ráda, se pak nejeví úplně pevnej v kramflecích. Naši se domnívají, že jsem nevychovatelnej pankáč a ignorant. A možná to tak doopravdy je…

Nic jsme neplánovali. Koupila jsem si šaty, zamluvili jsme termín v Krasnogvardějském sále a šlo se. Teda vlastně jelo… nepřicházelo totiž v úvahu jít na obřad po svých, svatba totiž musí mít styl. Ukrajinci z nějakého důvodu milují drahá, nejmodernější auta. Nechávají si je přivézt na součástky až z Ameriky a doma si je pak poskládají jako hračku z Kinder vajíčka. Je jedno, že bydlíte v domě nebo bytě spolu se svou širokou rodinou, bez soukromí, všichni na jedné hromadě jako slípky v kurníku. Je jedno, že večeříte pohanku s vývarem pořád dokola, ale luxusní auto z Ameriky je pro mnohé Ukrajince naprostý základ rodinného štěstí. Od něj se pak odvíjí všechno ostatní. Vyjeli jsme nádherným kabrioletem značky Mustang. Prstýnky jsme nekupovali. Manželův otčím je den před svatbou vyrobil ze dřeva, z čehož jsem byla naprosto unešená a zbytek mé budoucí rodiny padal střídavě do mdlob. „Vždyť přece proboha musíte mít prsteny ze zlata!“ Že jsme si na matrice místo ze skleniček na stopce tzv. „fužérů“ připíjeli z našich nerozbitných cestovních plecháčků, už snad ani není radno připomínat. Tchyně to málem nerozdýchala. Na úřadě jsme však byli naprostou raritou! Na pozadí státní vlajky si nás tam nadšeně fotili do památeční knihy i s našimi smaltovanými plecháčky a dřevěnými prsteny jako lachtany v ZOO. Zřejmě si mysleli, že taková je v Čechách běžná praxe. Druhá vlna trempinku zachvátila Evropu, zatímco Ukrajina se stále ještě horko těžko vzpamatovávala z té první. Dobrým zvykem je, že před oltář předstupují nevěsta i ženich společně. Další výstředností byl sám fakt, že mě vedl k oltáři můj přinasraný otec, který se svatbou (vlastně celkem pochopitelně) zásadně nesouhlasil! Kdyby nebyl obřad v ukrajinštině a táta by té ceremonii byl rozuměl, rozhodně by vznesl námitku. Dalším zvykem je tzv. „ručník“. Před svatebčany se rozprostře vyšívaná utěrka a kdo na ni dříve stoupne, přebírá hlavní slovo v rodině. Už ani nevím, jak to bylo u nás… oba jsme hrdí a tvrdohlaví natolik, že nám přišlo skákání na hadr kvůli velení v rodině pod úroveň. Důstojně jsem utěrku zašlápla a v duchu si usmyslela, že budu beztak vůdcem smečky já. Totéž udělal i můj manžel.

Nadšená paní oddávající jásala v ukrajinštině jak smyslů zbavená: „Óše pana! Óše pana!“ nebo něco na ten způsob, což nás oba s mužem, jelikož jsme jí vůbec nerozuměli, povzbudilo k tomu, abychom se začali divoce líbat.

Nutno podotknout, že na východní Ukrajině mluvili úplně všichni rusky, včetně mého chotě. Ukrajinský jazyk tam skoro nikdo krom starousedlíků v běžné řeči nepoužíval. Dokonce i výuka na prvním stupni některých základních škol probíhala pouze v ruštině. Ukrajinština se pak k učivu postupně přibírala až později, právě proto jsem ve své vyvdané rodině nezaznamenala sebemenší jazykovou bariéru, jelikož jsem na vysoké studovala angličtinu i ruštinu, a následně oba jazyky nějaký čas učila na jazykovém gymplu. Dokonce jsem si v Dnipru poměrně záhy našla práci v jazykovce coby učitelka angličtiny. Doteď neumím ukrajinsky ani pozdravit. Nebo takhle, nemám problém jejich jazyku rozumět, velice se totiž podobá českému. S tchyní jsme při vaření porovnávaly například dny v týdnu anebo měsíce v roce. Svou slovní zásobou mi přijde mnohem bližší češtině než ruštině. Mou nejoblíbenější frází je: „buď láska,“ což znamená „prosím“. Nějak mi to časem došlo z kontextu, neboť tuhle větičku opakovali prodejci v různých lokálních obchůdcích naší vesnice pořád dokola. Jinak mluvili rusky, ale „buď láska“ zaznít muselo. Stala tady se mou mantrou. Buď láska! Tak jsem jí teda byla…

Líbala jsem svého novopečeného manžela před oltářem s ukrajinskou vlajkou a byla tou nejšťastnější nevěstou na světě! Načež nám v závěru svatebního obřadu nalili šampaňské do našich půllitrových plecháčků, takže na přípitek dvou lidí padla celá láhev sektu. A my to tam do sebe, ruce křížem jako štamgasti ve čtyřce bez větráku, na ex naklopili! Ještě si pamatuju, že na svatebním obřadě se musí zajídat sladkým, aby měli novomanželé sladký život. Protože krásně ladí a neméně stylově vypadají, bývají svatební sladkostí kuličky Raffaelo, což ale v praxi znamená totální vopruz! Jakmile vám váš milovaný romanticky vloží Raffaelo do úst, kulička se v puse zdeformuje do hmoty neurčitého tvaru, která se vám okamžitě přilepí na patro. Chvilku se s tím perete, abyste nedělali na kameru moc velké grimasy, načež si málem rozlomíte zub o mandli, takže cukrovinku raději celou na tvrďáka polknete. Máte-li štěstí a hodně slin, ani se vám nezasekne v krku, musíte zkrátka zběsile polykat. Tu ale přichází další peklo, v každé mezizubní mezeře máte zaseknutý strouhaný kokos! Přitom jste do tý proklatý koule kousli jenom párkrát… je všude! Jazykem ho nenápadně šťouráte ven, přičemž vás neustále někdo fotí a vy se snažíte u soustředěného dolování kokosu z mezizubních prostor ještě i kokosově krásně usmívat. Potom vám najede šampus brutální rychlostí do hlavy, jelikož jste od rána nic nejedli ani nepili, a od té doby už mám temno…

Vím jen, že jsme se několikrát podepsali do jakéhosi lejstra, pak se šli třikrát poklonit našim rodičům a poděkovat jim, že nás vychovali. To jediné na malinkatou chviličku obměkčilo srdce mé přinasrané matky, která po obřadu suše konstatovala, že zvyk je sice hezký, avšak že mě evidentně zas až tak dobře nevychovala, když teď musí s tátou absolvovat svatbu na Ukrajině! Poté nám svatební hosté dávali hromady květin a já si jen v záblescích pamatuji, jak jsem byla nesmírně šťastná, že máme ten Mustang kabriolet bez střechy a všude kolem obličeje cítím vítr, protože bych se asi za jiných okolností náhlým přívalem bublinek do hladového žaludku v pětačtyřicetistupňovém parnu byla poblila přímo na ty bílé šaty. Z nějakého, mně neznámého, důvodu končila v mém případě většina událostí na východ od ráje dávivým reflexem.

V Čechách jsem přitom za celou svou jedenatřicetiletou existenci zvracela jen párkrát. Když jsme s mým novopečeným ukrajinským manželem nafotili svatební fotografie, večírek mohl začít. Stále ještě vidím před sebou jeho zamilované oči, na své kůži cítím doteky jeho prstů, slyším náš šťastný smích. Pro mnohé páry bývá svatební focení ta největší nuda a pruda. My si ho maximálně užili. Byli jsme slavnostně oblečení, omámení naší láskou v kombinaci s litrem sektu a náš osobní řidič nás vozil v kabrioletu po nejhezčích zákoutích města Dnipro. Možná vás zajímají moje svatební pocity. A možná taky ne… Jestli vážně chcete vědět, cítila jsem se nádherně. Beze vší ironie nádherně! Nejkrásnější den mýho života a každičká vzpomínka na něj mě i po letech příjemně zašimrá v žaludku. Bylo mi umožněno vzít si člověka, na kterém jsem zbožňovala každý jeho detail, každý záhyb jeho těla, každé jeho slovo, každou jeho neřest. Co víc ještě žádat od života?

Ale proces, jenž následoval potom… asi jako když doufáte v motýla, třeba otakárka fenyklového anebo babočku paví oko. A z housenky se vyklube lišaj smrtihlav!

Od té chvíle jsme už sami pro sebe tolik času nikdy neměli. Přítel, teď už manžel, totiž začal pracovat od brzkého rána až do pozdní noci. Ještě ke všemu byla o několik měsíců později místa, kde jsme se opojeni láskou fotili, zdevastována ruskými raketami.

Tehdy ještě nikdo nemohl ani tušit…

***

Na svatební tabuli leželo tolik dobrot, že jsem ani neměla dost místa v rozbouřeném žaludku, abych všechno ochutnala. Koho chálka nebaví, prostě přeskočte na další kapitolu… koho by naopak zajímaly detaily, ozvěte se, tchyně mě důkladně instruovala, jak všechny pokrmy připravit.

Zde je alespoň pro představu krátký výčet tradičních jídel:

„blinčiky“ – palačinky plněné slaninou, mletým masem, různými druhy sýrů či houbami usmaženými s cibulkou

„šašlik“ – vepřové marinované maso na špízu, podávané s „krasnodarským sousom“, což je specifická rajčatová omáčka

„taraňky“ – sušené či polosušené ryby v soli nebo směsi koření, Ukrajinci je milují zejména k pivu

„olivje“ – něco mezi vlašským a bramborovým salátem

„šuba“ – sleďový salát s majonézou, vařenou řepou, mrkví a strouhanými bramborami

„kotlety“ – mleté kuřecí maso se zeleninou, obalené ve strouhance a osmahlé na tuku

„malosolnye“ – středně velké okurky naložené na dva až tři dny ve velké sklenici v solném nálevu

„bočkovyje pomidory“ – zkvašená rajčata v nálevu

„holubci“ – mleté maso s rýží či pohankou a škvarky, zabalené do zelného listu a podušené v troubě

„vareniky“ – uvařené bramborové kapsičky plněné dušeným zelím či smaženými houbami

„děruny“ – bramboráky jemnější struktury než v Čechách s cibulí namísto česneku a majoránky

Na našem svatebním stole dále nemohly chybět lilkové placičky, nadívaná studená vajíčka, osolený špek s česnekem a octem.

Velikou zábavu pro mě skýtal „pečjonočnyj tort“ tedy pokrm z kuřecích jater a majonézy, neboť jsem se, já debilka, naivně domnívala, že se jedná o slaďoučký dortík ze sušenek. Jaké bylo mé překvapení, když jsem pak místo zákusku ke kávě okusila mletá játra s moukou, vajíčkem a bylinkami, osmažená do tenkých placiček, navrstvených na sebe a řádně promazaných majonézou. Můj údiv se však nadále stupňoval, pokrm totiž chutnal až neskutečně dobře! Vážně! Podivná, poněkud nevkusně vyhlížející, šikmá věž v Pise z kuřecích jatýrek mi šmakovala tak moc, že jsem ji do sebe chtěla natlačit na posezení úplně celou, v čemž mi má pohotová tchyně prostřednictvím lehčí formy nátlaku zabránila, neboť je játrové umělecké veledílo opravdu hodně tučné. Mohlo by vám s přehledem způsobit žlučníkový záchvat.

Oblíbeným pokrmem jsou „syrniky“ neboli smažené tvarohové placičky s kefírem a cukrem.

Další neodmyslitelnou položkou stolování je „supik“ neboli polévka… spíše takový vývar z čehokoliv s mastnými oky, neúnavně kraulujícími na povrchu. Tak to mi taky nezachutnalo.

Ostatní jídla svatebního večera vám už nejsem schopna vyjmenovat… bohužel.

***

A hlavně byla moje!

***

Říkají mi Michaela. Jsem vdaná učitelka.