JENNY NAOMI

BOUŘE V NAŠICH SRDCÍCH 2

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Jenny Naomi, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2

Další novinky, předprodeje, knihy a e-knihy na petunky.cz

e-mail + nabídka rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 135. a 107. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-31-9 (epub)

ISBN 978-80-88672-32-6 (mobi)

Tento příběh je fiktivní! Jakákoliv podobnost se skutečnými lidmi a příběhy je čistě náhodná.

Kapitola 0: V ohrožení

Zvedl jsem hlavu k zataženému nebi. Dle hlasitých zvuků se k nám blížila bouře.

„Měli bychom se vrátit,“ promluvil na mě milý hlas věčně usměvavé Rabie. Vzala mě okamžitě za ruku a zamířila na konec tržnice. Někde v těch místech na nás čekalo auto s bodyguardy, které přesvědčila, aby zůstali a nechali nám trochu toho soukromí.

„Je to jen bouřka,“ zapřel jsem se a držel jako socha, se kterou nedokázala hnout, „a zatím ani neprší.“

Burácení se přibližovalo. Bylo stejné jako před pár okamžiky, avšak tentokrát šlo poznat, že přicházelo zezdola, nikoliv z oblohy.

„Dominiku,“ Rabia lapala po dechu, vyděšená až na kost.

S výbuchem jedné z nebezpečně blízkých budov, se mi s jekotem schovala do náruče. Instinktivně jsem svou černovlasou kamarádku objal, přikrčil se a sám vnímal chvění vlastního těla.

V jediné sekundě se klidné tržiště změnilo na zmatený chaos plný křiku a strachu. Lidé splašeně uháněli jedinou cestou vedoucí pryč od místa výbuchu. Ztuhlé tělo se mi vzpamatovalo až s pravidelně se ozývajícími výstřely a pobaveným smíchem gangsterů.

„Dominiku!“ Rabia nepřestávala křičet moje jméno, křečovitě mě objímala, až jsem přestával dýchat.

V pomalu klesajícím prachu jsem zahlédl ozbrojené muže. Stříleli do vzduchu i do lidí. A za nimi se pomalu vynořovalo hned několik bílých dodávek.

Popadl jsem Rabiu za ruku a rozeběhl se s ní stejným směrem, kterým prchali zbylí měšťané.

Kličkovali jsme tenkými ulicemi. Tlačili se mezi ostatními vyděšenými lidmi.

„Kdo je to?! Co chtějí?!“ Rabia se pokoušela získat odpovědi.

„Netuším.“

Někde před námi se ozvala další ohlušující rána. Zvířený prach omezoval vidění.

„Dominiku!“ jančila nyní už naplno brečící černovláska.

Pokoušel jsem se ji utěšit, mezitím jsem se rozhodoval, do jaké ulice zabočit tentokrát, abych se vyhnul možnému nebezpečí. To už mě ale kdosi chytil za rameno, stejně jako mou společnici.

V sebeobraně jsem vystřelil loket za sebe, přesně tak, jak mě učil Kemal, ale ničeho jsem tím nedosáhl. Téměř okamžitě jsem byl vykrytý.

Periferním viděním jsem rozeznal jednoho z našich lidí. Zjištění, že nás nakonec překvapil bodyguard, mi přineslo nesmírnou úlevu.

„Honem!“ pobízel nás.

Naléhavé poplácání po rameni mě nutilo běžet tak rychle jako nikdy. Bez rozmyslu jsme ho s Rabiou následovali. Výbuchy se znásobily a křik nevinných vyděšených lidí zintenzivněl.

„Co se to děje?!“ tentokrát jsem se ptal já. V domnění, že alespoň on bude vědět, kdo nás napadl.

„Není to snad jasné?!“ Ve stresu se rozhlížel na všechny strany, aby mě s Rabiou nevystavil ještě většímu nebezpečí. „Musím vás dostat domů. Auto na nás čeká za–“

Zborcení další budovy nás donutilo skrčit se. Suť padala všude kolem. Ostré malé kusy mi lehce pořezaly předloktí, z velkých jsem cítil odřeniny a podlitiny. Pískot v uších způsoboval dezorientaci. Ničemu nepomáhal ani prach usazený v očích.

Klečel jsem na zemi a vykašlával se. Poslepu jsem nahmatával Rabiu, ale nalézal jsem pouze kusy sutě.

Ozval se výstřel. Instinktivně jsem si lehnul a kryl si hlavu. Nastalo několika sekundové ticho. Nedalo mi to a zvědavě, i když pořád opatrně, jsem zamžoural do prostoru.

Přede mnou klečel hnědovlasý svalnatec v zaprášeném černém obleku, bránící mě vlastním tělem. Nedohlédl jsem dál než na jeho záda. Ruce nad hlavou a žádný zbytečný pohyb navíc.

„Zabít!“ zazněl rozkaz, pak mou tvář potřísnily kapky krve z prostřelené hlavy člověka, který vynaložil veškeré úsilí, aby nás s Rabiou dostal do bezpečí.

„Tak pojď, holčičko, ty se budeš Emranovi líbit!“ Drsný pobavený mužský hlas v mžiku vystřídal křik vyděšené členky rodiny:

„Ne! Ne! Pusťte mě! Pusťte mě! Dominiku! Dominiku! Pusťte mě! Dominiku!“

„Rabio,“ zašeptal jsem stále otřesený vraždou člověka, jehož tělo se teď válelo kousek od mé tváře. I přesto jsem se pokoušel vstát a pomoct jí. Marně.

Stačil pouhý náznak pohybu a v tu ránu mi těžká velká bota zašlápla pořezané předloktí. Nutila mě ležet a neklást odpor. Následné přiložení hlavně ke spánku, mě doslova zamrazilo v pohybu. I dýchat jsem zapomněl.

„Co s tímhle tím? Má nějakou cenu?“

Třeštil jsem oči před sebe, chvěl se po celém těle, ale neodvážil se promluvit, pouze poslouchat. Viděl jsem jenom boty muže, který mi držel u spánku pistoli a rozhodoval se, zda mě zabít, nebo nechat žít.

„Nemám páru. Neřeš, prostě ho hoď k ostatním!“ 

Kapitola 1: Dominik – Návštěva

Před dvěma měsíci

Stál jsem opřený o dveře a nepřestával se upravovat. Pořád nemizel. Byl tady se mnou. Doprovázel mě celé nekonečné měsíce a nehodlal mě opouštět.

Pocit, že jsem selhával úplně ve všem.

„Dominiku?“

Jedno zaklepání. Druhé. Třetí.

„Jsi hotový?“

„Ještě, ještě chvíli,“ zakoktal jsem se a pohlédl do dlouhého zrcadla na druhé straně pokoje.

„Jdu dovnitř.“

„Zvládnu to sám!“ ohradil jsem se, ale v tu ránu mě dveře odstrčily o pár kroků stranou.

Do pokoje nakoukla dlouhovlasá blondýna mapující mě těma svýma zvědavýma tyrkysovýma očima. Rosalina. O dost uvolněnější, než když jsem ji poznal a kdy byla nucená podrazit mou důvěru.

„Kemal se po tobě shání,“ mrkla, čímž se mě pokoušela popohnat kupředu, jenomže tenhle typ nátlaku na mě nefungoval.

Nádech. Výdech.

„Nevypadám hloupě?“ dostal jsem ze sebe nejistě. „Nemám si nakonec vzít něco jiného?“

Rosalina mě sjela od hlavy až k patě a pro jistotu ještě od paty až k hlavě, kde se zastavila a několikrát za sebou zamrkala. Její obličej mluvil sám za sebe.

„Černé džíny, bílé tričko a černočervená košile, bílé tenisky…,“ vyjmenovala vše, co jsem měl na sobě, pak pokrčila rameny, „když pominu ten hrozný vkus, tak dobrý.“

„Teď vážně,“ odmlčel jsem se, „Není to… moc?“

Zdvižený palec a jemný úsměv napovídal, že moje experimenty ošacení brala za přijatelné. „Teď už jdi. Jsi horší než ženská! Víš, že Kemal nesnáší, když čeká! Tak, ať není zbytečně mrzutý.“ Téměř mě dostrkala ven z pokoje.

Přikývnutím jsem poděkoval a nechal se vyvést za dveře. Od vykázání Izabelle s Amilem jsme se s Rosalinou nepřestávali vzájemně oťukávat a hledat k sobě ztracenou cestu. Netušili jsme, co si k sobě dovolit a u čeho se naopak držet zpátky.

„Zlom vaz,“ popřála, na což jsem před rozběhnutím ven zareagoval dalším němým přikývnutím.

Ghalib, Kemalova osobní stráž, šéf bodyguardů, čekal u otevřených dveří černého mercedesu. Jako pokaždé, i dnes se nehnul z místa, dokud jsem nenastoupil a on za mnou nezavřel dveře a nenastoupil na místo spolujezdce.

„Deset minut. Nový rekord,“ pokáral mě Kemal, když jsem si celý nervózní zapínal bezpečností pás.

„Nebyl jsem si jistý…,“ zamručel jsem a nahodil výraz utrápeného štěněte, kterým jsem sjel na své oblečení.

„Co jsem ti říkal, hm?“ Téměř ihned jsem cítil, jak mi sevřel bradu mezi palcem a ukazováčkem a majetnickým nátlakem mě přesvědčil vzhlédnout do jeho temných očí. „Drž hlavu vzhůru. Nikdy ji před nikým nevěš. Ani přede mnou!“

Hrubé sevření vystřídala něha, kdy mi bříšky prstů, pouhým náznakem, přejel po pravé líci. Přivřel jsem pod jeho dotekem oči a jemně vzdechl. Něha, péče i láska… Důkaz, že mě skutečně miloval, šel najít i z toho mála, co mi nabízel.

S úsměvem jsem přikývl. V mnoha ohledech se choval přísně, ale jenom, aby ve mně opět probudil sebevědomí, které jsem díky traumatu před několika měsíci ztratil.

„Polepším se,“ sliboval jsem jako pokaždé, když mne napomínal. Nutkání svěsit hlavu jsem protentokrát odhodil stranou, zatnul zuby a vydržel.

„Děkuji, že jste mi vyhověl, Kemale. Muselo dát práci, tohle zařídit,“ nezapomněl jsem vyjádřit svou vděčnost a nechat ho, aby propletl svoje prsty s mými.

„Děkuji, že jsi mi vyhověl,“ opravil mě.

Kemalova snaha naučit mě s ním mluvit jako se sobě rovným začínala přinášet ovoce. Stávalo se, že jsme si sem tam nevědomky potykali. Avšak nedokázal jsem se vžít do role sultánova manžela. Postavení, o které jsem nežádal a které jsem si ani nezasloužil.

„Děkuji, že jsi mi vyhověl,“ zopakoval jsem po něm, i když mi tykání nešlo příliš přes pusu.

„Hodný,“ pohladil mi hřbet ruky, kterou nadzvedl ke svým rtům.

Jejich lehký dotek mi způsoboval příjemnou husí kůži na zádech.

„Těšíš se?“

Čekal jsem, kdy se zeptá. Odpověď byla jednoznačná. Rozhodně ano. Což jsem opět dal najevo pouhým přikývnutím. Tentokrát s nádechem studu.

„Je to už dávno,“ vydechl jsem a ošil se vzrušením z brzké budoucnosti.

Napjatý jsem se nemohl dočkat, až dorazíme na místo, i když jsem věděl, že naše setkání nemusí být nikterak příjemné.

„Půjdu tam s tebou, jestli –“

„Nemusíš,“ dovolil jsem si ho přerušit, s čímž jsem na něj otočil svůj odhodlaný pohled, „zvládnu to sám.“

„Jak myslíš. Ale kdybys potřeboval –“

„Nechám tě zavolat.“

***

„Vejděte,“ pobídla mě ochranka stojící vedle dveří, které mi právě otevřela.

Staré železné rozvrzané dveře poseté odpudivou rzí. Upřímně? Neměl jsem tušení, jak podobná místa v Kedahu vypadají, ale realita byla horší, než jsem očekával.

Celá kamenitá budova působila staře. Chlad táhnoucí se jejími prostory napovídal, že podmínky nebyly dvakrát přijatelné.

No tak, Dominiku, přece se teď neotočíš! Tohle jsi přece chtěl.

Vešel jsem do malé krychlové místnosti s jediným stolem a dvěma židlemi uprostřed. Teprve až hlasitě bouchly dveře, jsem se začal stoprocentně soustředit.

Do nosu mi vpil zatuchlý vzduch způsobený nemožným vyvětráním. Pak jsem ho uviděl.

Napovrch se hnalo tolik neprojevených emocí. Na jedné straně radost a štěstí, že je v pořádku, na druhé ukřivdění a smutek. Jak bych se měl vlastně cítit? A co vůbec, po celé té době odloučení, říct? Kde jenom začít?

„Ahoj, tati,“ zašeptal jsem.

Stačilo být lehce ve stresu, nebo se dostat do situace, která nebyla dvakrát příjemná, a zrazovalo mě tělo. Ani dnešek se nestal výjimkou.

„Dominiku,“ oslovil mě zarostlý muž, kterého jsem sotva poznával.

Seděl na jedné z židlí. Pohublý. Se spoutanýma rukama před sebou.

„Co tady děláš?!“ děsil se, když si za pomocí podepírání stolu, stoupnul na spoutané nohy, jejichž okovy cinkaly při každém pohnutí.

„Já…“ Sklopil jsem pohled k zemi a zhluboka se nadechl, po chvíli jsem navázal ztracený oční kontakt.

V hlavě se mi opakovala Kemalova slova. Nekrčit se, neklopit oči, neukazovat slabost ani strach. Nesmím polevit, ať už je to jakkoliv těžké nebo nepříjemné!

„Sultán mi dovolil tě vidět.“

Cítil jsem se provinile, ale taky jsem se na něj zlobil. Pořád jsem mu neodpustil, že mě tak snadno prodal.

Otec si zoufale povzdechl. „Ach bože, Dominiku, hochu, ani nevíš, jak mě mrzí, že–“

„Nepřišel jsem poslouchat tvé omluvy, tati. Jen… chci vědět, proč. Proč jsi to nechal zajít tak daleko?“ 

Kapitola 2: Kemal – Sobecké činy

„Neměl jste to dělat, pane.“ Ghalib se postavil vedle pohodlného křesla, ruce hrdě za zády.

Přestal jsem se opírat o opěradlo a předklonil se. S lokty opřenými o kolena, jsem pozoroval dění před sebou. Nevydržel jsem a nejistě si přejel přes husté černé vlasy. Oči stále namířené do oboustranného zrcadla, za kterým probíhal rozhovor mezi otcem a synem.

„Slíbil jsem mu to. Odrazovat Dominika od rodiny, ztratil bych důvěru. Chci, aby byl šťastný.“ Ohrožen nečistým svědomím z nevinné lži, jsem pozoroval dění v zadržovací místnosti. Při prvním náznaku nebezpečí jej nechám vyvést ven. A bez výjimky.

„Změnil jste se, pane. S odpuštěním, po Dominikově příchodu jste… vyměkl.“

„Trochu odvážná slova, Ghalibe. Na obyčejného ochránce,“ uchechtl jsem se a nepřestával poslouchat, jak se můj nervózní a úskočný manžel pokouší se Samuelem vyříkat vše, co jej tížilo.

„Omlouvám se,“ zašeptal bodyguard a s otočkou vzad se odmlčel.

„Chci vědět, proč. Proč jsi to nechal zajít tak daleko?“ ozvalo se od zrcadla.

Napnuté svaly čekaly na jediný podnět, který by mě donutil zasáhnout.

„Co jsem podle tebe provedl, že se zlobíš právě na mě?“

„Kemal říkal –“

„Ať ti řekl o mně cokoliv, lhal ti. Je jen proradný lhář, který vždy dostane, co chce!“

Svraštil jsem obočí, a i když mi cukaly nervy v těle, nehnul jsem se ani o milimetr.

„Neurážej ho, tati. Nevíš, čím jsem si kvůli tobě prošel.“

Choval se jako vyrovnaný mladý muž. Udiveně jsem pozoroval odvahu, kterou v sobě probouzel.

„Proč mlčíš?! Řekni jediný důvod, proč jsi mě prodal!“

„Pane?“

Stačilo jediné slovo, jediný povel, aby Dominika odvedl na chodbu. Já však dával jejich rozhovoru ještě jednu šanci.

„Prodat tě? Jak jsi na něco takového vůbec přišel?“ Děsil se Samuel.

Dominik mlčel a já poznal, že tohle nebude fungovat. Ztrácel odvahu a už zase klopil hlavu.

Blbý nápad. Fakt blbý nápad!

„Běž pro něj, Ghalibe, rychle než–“

„Odpověz mi, Dominiku! Jak jsi na tuhle lež přišel, co?!“ Rozkřičel se Samuel v okamžení, kdy v nervech třískl do stolu a vyšvihl se do stoje. „Kde jsi vzal takovou pomluvu?!“

Zamračil jsem se. Navenek vyrovnaný a klidný, uvnitř tajfun vzteku.

Vyšel jsem z místnosti ve stejnou chvíli jako Dominik utekl od otce. Viděl jsem, jak se pokouší bojovat sám se sebou, avšak nápor emocí zůstával silnější.

„Kemale?“ Neušel mi udivený, lehce zmatený pohled, a v něj hned několik otázek.

„Myslel sis, že tě nechám bez dozoru?“ Přešel jsem k Dominikovi, vzal ho za ramena a sehnul se na úroveň jeho očí, které nedokázaly lhát. „Jsi v pořádku?“

Hladil jsem ho po šíji. On ale mlčel.

„Odveď ho do auta, Ghalibe,“ rozhodl jsem a zahleděl se na muže v uniformě, hlídajícího vchod místa setkání. Roztáhl jsem dlaň a rty naznačil: „Pět minut.“

„Ne… pojďme odt–“

„Jdi. Budu hned zpátky.“

„Prosím, opravdu –“

Zabouchl jsem Dominikovi dveře před nosem a oddechl si. Neudělal scénu, tudíž mě mínil poslechnout.

„Sultáne,“ oslovil mne Samuel s tak obrovskou dávkou pohrdání, až jsem se musel uchechtnout.

„Posaď se, prosím,“ požádal jsem pod záminkou výhružky. Avšak dlouho se nic nedělo a mě docházela trpělivost. „Sedni, Samueli!“

Muž přede mnou uposlechl, i tak mě ale nepřestával probodávat pohledem.

„Znáš důvod mojí návštěvy, doufám?“

„Opravdu? Musel jste mu lhát?“ Mračil se a na moje slova nijak nereagoval.

„A já myslel, že tady pokládám otázky já,“ zdvihl jsem obočí, „pokud tě to uklidní, až tak moc jsem nelhal. Tvoje neschopnost splatit dluhy tě o něj připravila sama. Je to téměř totéž jako bys mi ho prodal, nemyslíš?“

Ano, slyšel jsem, jak hrozně moje slova zněla, ale někomu takovému, jako je Samuel, se sultán opravdu zpovídat nemusel…

V další sekundě jsem odhodil masku klidného člověka, vzal mu hlavu a přirazil ji plnou silou ke stolu. Mručel a kvičel bolestí jako bezbranný šváb, za kterého jsem ho momentálně považoval.

Snížil jsem se k jeho uchu a s naprostým klidem zašeptal: „Jakým právem sis dovolil řvát po mém manželovi?!“

Vzal jsem ho za vlasy a nelidsky mu zaklonil hlavu. Od chvíle, co jsem zjistil, čím si Dominik v mém domě s Amilem a Izabelle procházel, jsem se stal na podobné jednání citlivým.

Ten, kdo mohl po Dominikovi křičet nebo se s ním hádat, jsem byl jen a pouze já!

„M-manžel?“ zasyčel znechuceným, a přesto zaskočeným hlasem. „Vzal jste si mého syna?!“

„Správně.“

„Takže jste s ním…“

„Dělal úplně všechno,“ přitakal jsem bez sebemenšího kousku studu.

„Jste zvrácený, Kemale. Je mu sotva osmnáct!“ Zalapal po dechu. „Můj syn by nikdy –“

„Nikdy by co? Nikdy by se nezamiloval do někoho jako jsem já?“ 

Kapitola 3: Dominik – Pravda nebo lež?

„Co mu tak dlouho trvá?“ Mnul jsem si ruce a nervózně přešlapoval na chodníku vedle otevřeného auta.

„Prosím, posaď se,“ žádal Ghalib a rukou mě pobízel, abych uposlechl.

„Nechci,“ zamítal jsem a co chvíli se otáčel ke vchodu budovy. „Co mu tak dlouho trvá?“

„Pokud jde o tebe, je přecitlivělý a nezná hranice. Každého, kdo řekne jediné křivé slovo na tvůj účet, potrestá. Víš to lépe než kdo jiný. Teď si, prosím, nastup a počkej na Kemalův příchod.“

„Táta není špatný člověk.“ Pohřbil jsem v sobě nutkání běžet dovnitř a raději se posadil na zadní sedadla s nohama ven. Povzdechl jsem si. „Jenom… zklamal mě, víš? Zradil… A já jen chtěl vědět proč.“

„Je mi líto. Nejsem dobrý posluchač. Pouze plním rozkazy.“

„Ghalibe?“ Nedokázal jsem mlčet, i když jsem věděl, že by dal cokoliv za to, abych držel jazyk za zuby.

„Ano?“

„Lhal by mi někdy?“ Čím více jsem si přemítal rozhovor s otcem, tím víc na mě začínala jeho slova působit.

Co když měl ve všem pravdu a nikdy mě Kemalovi neprodal?

„Samuel?“ zajímal se.

„Kemal,“ obával jsem se odpovědi.

„No… myslím, že… pane!“ V okamžení, kdy zahlédl přicházejícího sultána, mě zazdil, vystoupil z místa spolujezdce, kam se před chvíli usadil a otevřel s lehkou poklonou dveře na Kemalově straně.

„Kde jste, tedy, kde jsi tak dlouho?“ žádal jsem vysvětlení.

„Křičel po tobě,“ odsekl, „dělal jsem jen to, co by udělal každý.“

„U-ublížil jsi tátovi?“ Dal jsem nohy do auta a zabouchl za sebou dveře.

Ve stejnou chvíli bylo řidiči přikázáno jet. Otočil jsem se na vzdalující se věznici a pak zpátky na Kemala.

„Tak ublížil jsi mu?!“ zopakoval jsem o něco hlasitěji.

„Jenom jsem důkladně vysvětlil, jak se ve tvé přítomnosti chovat.“

Bez dalších slov jsem se stáhl do sebe a otočil se čelem k oknu. V mysli se mi pořád dokola opakovala Kemalova slova: neklopit hlavu, neklopit hlavu, neklopit hlavu!

Celé měsíce se snažil, abych byl psychicky v pořádku. Jeho chování mě ale mátlo. Působil jako naprosto jiný člověk.

Upřímně? Děsil jsem se ho.

„Omlouvám se, ale nemohl jsem jinak,“ vypadlo z jeho úst po několika minutovém tichu.

„Chápu.“

Popravdě jsem ale nechápal vůbec nic.

Pokud otci ublížil, neodpustím mu…

***

„Jste tu brzy. Jak to šlo? Co tvůj táta?“ zavalila mě Rabia otázkami hned, co jsme vešli do dveří.

Pohled mi spadl na Kemala. Nedokázal jsem v něm číst, i když jsem se tolik snažil.

Naštval jsem se.

Poprvé jsem se na něj skutečně naštval!

„Zeptej se jeho,“ odsekl jsem, čímž jsem překvapil všechny přítomné. Dokonce i Ghalibův věčný poker face se změnil do zaraženého pohledu, „teď mě omluvte. Jsem unavený.“

„Dom –“

„Nech ho,“ skočil jí Kemal do řeči, „ať si jde, když chce.“

Uraženě jsem vyšel schody, nechal dveře otevřené a spadl plnou parou na matraci.

„Proč se takhle chováš?“ šeptal jsem s očima upřenýma do stropu. „Mateš mě.“

***

Ve chvíli, kdy si pozdě v noci přiléhal, jsem zavětřil zápach alkoholu. Zamžoural jsem očima a chystal se otočit, avšak v tom mi zabránily jeho velké paže, které mi obmotal kolem pasu a přivinul si mě zezadu na své tělo.

Přivřel jsem slastně oči. Cítil jsem Kemalovo naběhlé mužství, jak tlačí na moje prozatím zahalené pozadí.

„Klidně se zlob, máš na to plné právo. Ale nedovolím, aby po tobě kdokoliv křičel nebo na tebe vztáhl ruku. Tyhle vymoženosti náleží pouze mně!“

Pousmál jsem se. Moc dobře jsem věděl, jak svá slova myslel.

„Ublížil jste mu?“ zeptal jsem se znova a naposledy.

„Dal jsem mu ránu,“ přiznal, „a vysvětlil, kým jsi. Teď patříš mně. Okolí tě zkrátka nesmí vidět poslouchat nikoho jiného, chápeš?!“

Kousl jsem se do spodního rtu. Jeho dlaně mě drsně hladily po hrudi a odhrnovaly tak vrchní kus pyžama. Jako bych pod jeho doteky hořel a nedokázal se uhasit.

„Ty, tvoje mysl, tvoje tělo… patříš celý jenom mně.“ Majetnicky mi otočil hlavu k sobě, aby mě mohl políbit.

Nebránil jsem se. Stejně jako jsem ho nechal stáhnout mi pyžamové kalhoty do půl stehen. Tehdy jsem se poddal přáním, která jsem plnil pouze jemu. 

Kapitola 4: Kemal – Bouře

Držel jsem Dominikovo tělo v objetí po celou noc. Jelikož mi nešlo zaspat, odpočíval jsem a nasával vůni jeho vlasů a kůže.

Byl dokonalý! Tak nevinný!

Obával jsem se chvíle, kdy vysvitne slunce, Dominik vstane a já mu budu muset vysvětlit víc, než dovede pochopit.

Nemínil jsem lhát. Nemohl jsem ho zrazovat ani o den déle.

„Kemale?“ zakňučel v polospánku, když se vzbudil a přitisknul se těsněji na mou svalnatou hruď.

Cítil jsem, jak se pokoušel otočit čelem, ale moje paže mu v tom zabraňovaly. Nechtěl jsem, aby viděl výčitky v mých očích. Pokud by je vůbec v tom přítmí dovedl zahlédnout…

„Nespíte?“ hlesl unaveným hlasem a protřel si oči jako dítě.

Naklonil jsem se k jeho ramenu, na které jsem přitiskl svoje rty. „Hlídám tvůj ničím nerušený spánek,“ zahučel jsem do jeho kůže a vnímal, jak se mu zachvělo tělo.

Bavilo mě pohrávat si s jeho smysly a odhalovat tak nová a nová tajemství jeho těla. Zejména nacházet další z mnoha citlivých bodů, které by mi dopomohly ho lépe zkrotit ve chvílích, kdy by se rozhodl zlobit.

„Jenom spi.“ Přesunul jsem se k jeho uchu, které jsem jemně skousnul a následně olízl jazykem.

„Hm.“ Skrčil se a z úst vypustil nepatrný sten, který mě nutil se uchechtnout.

Neplánovaně a nezastavitelně.

Odtáhl jsem tvář od Dominikovy hlavy do bezpečné vzdálenosti. Kdybych tak neučinil, přestal bych se ovládat a skočil bych po něm. Myslím, že to, co jsme prováděli před pár hodinami a co ho zmohlo natolik, že ihned potom usnul, mu vystačí na další dva dny.

Netřeba ho trápit dalším kolečkem sexuálních hrátek, když jsem věděl, že by se ráno ani nepostavil z postele.

„Sladké sny,“ vyslovil jsem do ticha místnosti a přivřel oči.

Už jsem na něj zíral dost. Stejně tak stačilo nasávání jeho vůně. Myslím, že nastal nevyšší čas jít spát. Alespoň na tu chvíli, která mi zbývala.

***

„Nechutná ti?“ Vytrhly mě z hlubokého přemýšlení slova Rosaliny, která stejně jako některé další kurtizány seděla za stolem a v poklidu snídala.

„Nějak nemám hlad,“ přiznal jsem a moc dobře věděl proč.

Za vše mohlo těžké svědomí, které jsem začal mít od návštěvy věznice. V mizerném stavu mi nepřidala ani prázdná postel po probuzení a náhlé uvědomění, že měl dneska Dominik naplánovaný den s Rabiou, která ho namísto mě tahala po svých oblíbených zahradách.

„Děje se něco?“

Přejel jsem pohledem všechny přítomné u stolu a s mírným úsměvem a mizerným pocitem na hrudi zakroutil hlavou. Pokud tohle byla deprese, tak mě přepadla zřejmě poprvé. Alespoň, co si pamatuju.

„Žádné strachy, na oběd se ti vrátí,“ zkoušely mě rozveselit jedna po druhé, ale většinu jejich slov jsem stejně zazdil.

„Pokud víte, že jste lhaly… myslím v něčem skutečně zásadním a teď chcete říct pravdu… jak byste ji řekly?“

Upil jsem z kávy a promnul si spánky. Že bych se kdovíjak vyspal, se říct nedalo. Neusnout vůbec, možná bych se necítil tak moc zničeně.

„Začínáš mě děsit, Kemale,“ zašeptala Alexis, která doteď jenom nečinně seděla a poslouchala. Stejně jako Anastasia.

„Myslím, že nás všechny,“ reagovala okamžitě Rosalina.

„To nic. Jenom jsem se špatně vyspal.“ Vstal jsem od stolu a kopl do sebe čtvrt hrnku kávy najednou, pak jsem se otočil a chtěl odejít, ale nemohl jsem.

Vzpomněl jsem si, že jsem chtěl vědět ještě něco. Něco stejně zásadního jako říct Dominikovi pravdu, která, jak jsem se obával, mohla zničit vše, co jsem s ním tak pracně budoval.

Veškeré základy, o které jsem se snažil… Důvěra mezi námi…

Usadil jsem se zpátky na místo a očima vyhledal Anastasii. Zrzku s modrýma očima a světlou pletí.

„Co tvůj vztah?“

Tehdy, kdy jsem členy harému obeznámil, že mám zájem jen a pouze o Dominika, dovolil jsem jim randit, zamilovávat se a žít svobodně. S tím rozdílem, že na veřejnosti se prozatím nic neměnilo.

Zato Dominik zůstával za branami opomíjen. Lidé museli nabírat dojmu, že byl v harému tím nejpodřadnějším. Jedině tak mne budou pořád brát za autoritu. Zabránilo se tak nechtěným nepokojům způsobené homofobií, se kterou se naše země potýká již od nepaměti.

Anastasiiny tváře rázem zčervenaly. Styděla se, ale nakonec tiše odpověděla: „Je hodný a milý.“

„Jsem rád,“ a svá slova jsem myslel zcela vážně, „doufám, že je s tebou zacházeno jako s dámou tvého postavení.“

„Nikdy by mi neublížil,“ ujišťovala mě a upila celá rozpačitá z vody.

„Odstěhovat se ale nemůžeš, což snad víš. Alespoň do doby, dokud nevymyslím, jak ti dát svobodu.“

Já sice mohl mít milenek a milenců, kolik jsem si zamanul, stejně tak si moje kurtizány mohly najít ve volném čase milence, avšak více mých žádostí bylo vládou zamítnuto. Škoda.

„Vím,“ přikývla, „a Nigel je opravdu dobrák. Ctí zákony. Můžeš mu věřit.“

„Nigel,“ poprvé jsem zaslechl jeho jméno, „ten asi nebude zdejší.“

„Pochází z Jižní Ameriky. Na Malajských poloostrovech žije přes deset let,“ vyzradila.

„Takže přijel za prací,“ divil jsem se.

Ne, že bychom v naší zemi neměli mnoho takových, ale opět mě myšlenkami zavedl k Samuelovi a mojí malé lži.

„Rád toho tvého Nigela poznám.“ Nejen proto, abych jí ho schválil, ale taky, abych si ho pořádně proklepl.

Nešlo nikomu věřit. Ne, když mi bylo jasné, že mi šli jiní sultáni po krku.

Například takový Hamid. Ten mě od poslední návštěvy kontaktoval ještě několikrát a pokaždé šlo o pokus manipulace. On jediný je můj přítel, zatímco ostatní mými nepřáteli? Taková pitomost!

Nasazeným špehem mohl být v těchto dobách kdokoliv.

Předpovídal jsem bouři a modlil se, aby se nám vyhnula obloukem.

Kapitola 5: Emran – Šestnáctka

„Nějaké nové zprávy?“ Očkem jsem zamířil k mojí vyzývavé dokonalé Tanii, která se nebála dělat mi radost všemi možnými způsoby.

Nejvíce se mi líbila, když dohlížela na naše ustrašené úlovky. Věděla totiž, co se mi líbí, a proto jsem do ní vložil veškerou svou důvěru, když měla za úkol třídit odpad od těch, kteří by pro mě mohli mít nějakou, třeba jen mizivou cenu.

Čerstvé maso pro mě bylo něčím neokoukaným. Nezbytné pro pobavení, které zahrnovalo experimenty všeho druhu. Od sexuálních extrémů až po řezání zaživa a zkoumání prahu bolesti od vyvolených jedinců.

Vždy ale museli vypadat k světu. Příšery jsem ve svém paláci trpět nehodlal.

„Zatím nic,“ nebála se odpovědi, „Kemal si drží odstup, a to je naší největší výhodou.“

„Když myslíš… ty jsi tady přes strategii,“ pokrčil jsem rameny a nezaujatě ujedl ze šťavnatého ovoce.

Naproti seděla nejnovější otrokyně. Přikrčená, bojácná. Její vzlyky docházely až k mým uším. Takové typy já miloval ze všeho nejvíce! Levé oko nateklé, krvavé, pod ním monokl. Způsobila ho rána hasákem přes tvář, kterým jsem ji dnes časně z rána zmlátil za neuposlechnutí rozkazu.

Něco takového, jako nevychovanost, se u mě nepromíjí!

„Stačilo být jenom poslušnou holčičkou,“ zakroutil jsem nad ní hlavou. Znovu a mileji jsem ji pobídl, aby se přidala ke mně a nasnídala se. „Určitě máš hlad. Najez se, prosím.“

Po mých slovech se rozvzlykala o to intenzivněji. Chyběl jí jeden z předních zubů a druhý měla do poloviny vylomený.

„Prosím,“ zašišlala v anglickém jazyce, „chci domů…“

S povzdechem jsem se zvedl od stolu a přešel k ní na blízkou vzdálenost. Uchopil jsem ji za pohmožděnou čelist a násilím zvedl její hlavu, abych mohl vidět do těch ustrašených ubrečených očí, které mě nesmírně vzrušovaly.

Měl jsem potřebu udeřit ten nevinný obličej znovu, znovu a zase znovu, dokud by jí celý nenatekl a nebolel.

„Teď jsi doma tady, má drahá,“ uchechtl jsem se a odpověděl stejnou řečí, „jsi mou hračkou. Tvůj osud je v mých rukách… buď poslušná holčička a možná se dožiješ zítřka.“

Hladil jsem svou otrokyni po vlasech a odolával nutkání vyrvat jí je všechny z hlavy.

„Vzdej to, dítě,“ vrátil jsem se ke svému rodnému jazyku, sklonil se k jejímu natrženému uchu a olízl z něj zasychající krev.

Ošil jsem se vzrušením.

Měl jsem chuť řezat do jejího pevného těla. Tak neskutečné nutkání někoho mučit jsem nepocítil už dlouho.

„Jez, šestnáctko,“ oslovil jsem jí věkem z pasu, který jsem nechal okamžitě zlikvidovat.

Jméno bylo zapomenuto stejně jako její minulost. Věděl jsem pouze, že mi mou hračku Tania sehnala od překupníků.

Dosti zajímavý a silný úlovek. Také dražší než kterýkoliv jiný.

„Prosím,“ škemrala anglicky mluvící dívenka.

Zamračil jsem se a vrazil jí facku. V instinktu zvedla ruce před obličej a celá rozklepaná začala brečet.

„Tanio, prosím tě,“ poukázal jsem rukou na šestnáctku a tím dal mojí krásce svolení.

Sledoval jsem, jak tomu mláděti násilím otevírala pusu a cpala do ní kusy pečiva. Sama jí pak mačkala čelisti k sobě, aby otrokyni přinutila sousto v puse pořádně pokousat.

Slyšet, jak se dáví a má problémy žvýkat, bylo takovým milým balzámem na duši dnešního rána.

„Vidíš, šestnáctko, dokud nezačneš jíst sama, bude tě mít pod dohledem tady Tania.“

Nerozuměla mi ano slovo, tudíž jsem věděl, že nikdy neuposlechne jediný rozkaz, který jí dám. O to zajímavější se mi celá situace zdála.

„Odveď mi ji z očí,“ rozkázal jsem, „nějaké novinky z Kedahu?!“

Tania mou oběť popadla za paži a hrubě ji přitáhla k sobě, až jsem si myslel, že jí vykloubila rameno, teprve potom odpověděla: „Jsou připraveni, pane. Začala bych zlehka na okraji státu. Do hlavního města bych se dostávala pomalu, jen ať má Kemal podezření, že nepokoje pocházejí zevnitř, a ne zvenčí.“

„Dělej, jak myslíš,“ mávl jsem nad jejími slovy rukou a tím Tanii upozornil, že chci trochu zaslouženého odpočinku.

„Brzy se dočkáš, Emrane,“ slibovala, když i s tou malou mrškou přistoupila blíže a začala se volnou rukou dotýkat mých břišních svalů, které nahmatávala přes rozepnutou černou košili, „už brzy Kemala zničíš a jeho stát připadne tobě, můj drahý.“

„O tom nepochybuju,“ políbil jsem ji a mezi polibky zamručel: „odveď šestnáctku do odpočívárny. Brzy si s ní pohraju.“

„Měla bych žárlit?“ Uculila se s provokací v očích.

„Můžeš se přidat. Víš, že tvou asistenci nikdy neodmítnu,“ použil jsem svádějící hlas, kterým jsem Tanii dýchal do tváře.

„Děkuji, ale nechci. Ženy mě nelákají. Nějakého zajíčka, toho bych si dala,“ zauvažovala se.

„Škoda, že toho posledního sis uštvala k smrti,“ vzpomínal jsem.

Tania ho opravdu milovala. Tahala ho na vodítku snad všude. Škoda, že jí vydržel jenom dva roky. Popravdě ho obrečela.

„Neboj se, seženeme ti nového a ještě lepšího.“ Schoval jsem jí neposlušný pramen dlouhých kučeravých černých vlasů za ucho.

„Žádný nebude jako můj Andy. Albíni jsou skoro vyhynulý druh,“ povzdechla si, „no nic. I to se stává… Teď mě omluv. Svou hračku najdeš připravenou do půl hodiny v odpočívárně i se všemi nástroji.“

„Prosím! Prosím! Chci domů! Pusťte mě domů!“ křičela šestnáctka, když jí Tania táhla do místnosti, kde společně prožijeme ty nejdokonalejší chvíle našeho společného života.

„Kolik asi vydržíš?“ Poškleboval jsem se a začal v duchu plánovat, jak a čím se společně zabavit.

Kapitola 6: Dominik – Jenom věc?

„Kápni božskou. Pohádali jste se?“ přepadla mě Rabia, připravená si hrát na soukromého psychologa.

Jedna z jejích momentálních nejoblíbenějších činností.

S pokrčením ramen jsem zakroutil hlavou. Neměl jsem náladu vysvětlovat své nálady ani momentální trucování. Neměl jsem náladu vysvětlovat vůbec nic.

„Dominiku!“ zahulákala, aby si získala mou pozornost.

A podařilo se.

„Co?“

„Pohádali jste se?!“ zvyšovala hlas, když si pokládala ruce v bok.

Přejel jsem si dlaní přes zadní stranu ztuhlého krku. Tento počin jsem doprovodil hlubokých výdechem. „Vím, že mě hlídáš a že se bojíš, jestli jsem v pořádku, ale strkáš nos do věcí, do kterých ti vůbec nic není.“

Neměl jsem v plánu, aby se cítila odstrčená. Uvědomoval jsem si důvody její přehnané reakce. Právě kvůli jejímu dětskému mozku jsem se na ni nedokázal nikdy zlobit. Jenomže dneska to tak dobře nešlo.

„Takže pohádali… co se stalo?“

„Osobní problémy, neřeš,“ zatloukal jsem.

Čím více jsem nad tím vším přemýšlel, tím více mi začínalo docházet, že měl otec možná pravdu. Možná bych měl přestat přemýšlet.

„Upřímně? Více se mi líbil ten Dominik, který k nám přišel než bručoun, jakým ses stal,“ mračila se a mně došlo, že se musím začít krotit.

„Opravdu teď nemám náladu, Rabio,“ vydechl jsem zničeně a otočil se k ní zády.

Všude se nacházelo tolik druhů kytek. Skleník, do kterého mě dneska zavedla, byl ohromný, ale přestal mě bavit už před dvěma hodinami. A když má člověk dostatek času k přemýšlení…

„Můžu ti poradit,“ přiskočila mi do cesty a vzala mě za ruce.

Tomu milému úsměvu nešlo odolat. Nezbylo mi než vzdát svou snahu nadále unikat její zvědavosti.

„Co bys dělala, kdyby ses dozvěděla, že ti Kemal lhal?“ Položil jsem jednu z otázek, která se mi vyslovovala opravdu těžko.

„Hm,“ pohladila si bradu a začala přemýšlet. Tentýž zvuk z ní vyšel ještě několikrát, pokaždé v jiné hloubce a táhlosti. „Na Kemala nedám dopustit.“

Napadlo mě to. Nadechoval jsem se tedy ke slovní přestřelce, ale jak se tak ukázalo, Rabia ani zdaleka neskončila.

„Určitě bych byla zaskočená, ale potom bych si připomněla, že nikdy nedělá nic bezdůvodně. Pokud ti lhal v něčem zásadním, tak proto, aby tě ochránil?“

„Řekl mi, že mě otec prodal,“ zlomil se mi hlas, „řekl, že… že tím splatil svůj dluh… jenomže táta všechno popřel. Nevím, komu věřit. Co když má pravdu? Co když mě Kemal oklamal?“

Rabia mě vzala za ruku a došla se mnou k jedné z laviček. „Musíš být zmatený.“

„Jo,“ přiznal jsem, „jak se Kemalovi podívat do očí?“

„Zeptej se ho,“ zašeptala a se širokým úsměvem mi poplácala hřbet ruky.

„Neblbni,“ zamítal jsem.

„Chceš znát pravdu, tak se zeptej. Nikdo jiný, než Kemal ti tvé otázky nezodpoví.“

„A pokud zjistím, že lhal?“ Bál jsem se.

Rabia se ke mně naklonila a zpříma se mi zadívala do očí. „Miluješ ho?“

„Co je tohle za otázky?“ Červeň se mi tlačila až do mozku, jak jsem se před ní zastyděl. „Jasně, že ano.“

„Tak není co řešit. Pojďme domů, ať si s Kemalem můžete promluvit jako chlap s chlapem.“

„Měl bych se cítit dotčeně?“ Změřil jsem si ji zkoumavým pohledem, který jsem posléze změnil v hravý výraz.

Rabia se zazubila s takovou provokací, jakou jsem u ní ještě nezažil. „Pokud zůstaneš bačkorou a nepochlapíš se, budu ti do smrti nadávat do mrňouse!“ vyplázla jazyk a rozeběhla se k východu.

„Jenom se opovaž!“ křikl jsem lehce dotčeným hlasem, ale i já se musel pousmát. Bylo super si popovídat. Ulevilo se mi.

„Vodu, pane?“ zeptal se mě jeden z bodyguardů, kteří hlídali vstup do skleníku a ujišťovali se, že v něm budeme s Rabiou o samotě a nikdo a nic nás nevyruší v pozorování krás všemožných květin, které zrovna nebyly mou silnou stránkou.

„Děkuji.“ Vděčně jsem přijal láhev a pořádně se napil čisté pramenité vody, která spláchla žízeň a zároveň osvěžila.

„Kam pojedeme teď?“ promluvil podruhé.

Pohlédl jsem na Rabiu, která působila dojmem, že jenom čeká na chvíli, kdy vycouvám, aby mne mohla sežrat zaživa.

Napil jsem se znovu a naposledy, potom jsem opatrně polknul. „Myslím, že to pro dnešek stačí. Odvezte nás domů, prosím.“

***

Dal jsem na výhružné Rabiiny rady a hnal jsem se najít Kemala. Jak jsem zjistil od Alexis, nacházel se v salónku, kam jsem s ním, za celý náš vztah, zavítal možná jenom třikrát.

Pomalu jsem se vplížil do místnosti. Zrak mi okamžitě spadl na Kemala usazeného na barmanské židli a popíjejícího nějaký ze svých drinků, který si umíchal.

Odkašláním jsem si získal jeho pozornost. Chtěl jsem vypadat sebejistě a neústupně, ale stačilo mírné natočení jeho těla, aby mě zase shodil zpátky na start.

„Tak už jste se vrátili?“ podivil se a kopnul do sebe zbytek alkoholu, pak pomalu přešel blíže, aby mě mohl obejmout. „Ráno ses vyplížil z postele. Proč?“

„Chtěl jsem, abyste se vyspal,“ konverzace mezi námi drhla tak šíleně, až jsem nevydržel a odboural všechno napětí mezi námi. „Chci znát pravdu, Kemale.“

Jako na povel mě pustil z objetí. Ukázal na křesla v salónku a počkal, až usednu jako první. „Ptej se. Slibuju, že na každou otázku dostaneš upřímnou odpověď.“

Zhluboka jsem se nadechl. „To, co řekl táta… je pravda?“

I když jsem držel hlavu vzhůru, oči mi těkaly po stole. Bál jsem se odpovědi. Toužil jsem couvnout. Jenomže větší část mého já chtěla vědět, na čem jsem.

„Ano,“ zaslechl jsem prosté a upřímné slovo, které mě jako nůž bodlo do srdce.

Skousl jsem si spodní ret. Cítil jsem, jak ve mně stoupá adrenalin. Jak se v mém nitru míchají všechny druhy emocí. Od lásky k nepochopení, přes vztek a nenávist.

„Prodal mě táta, jak jste tvrdil?“ Vzalo mi spoustu síly vyslovit dotaz, který mohl všechno zničit.

„Vybral jsem si tě,“ upřímnost překypovala a Kemal nekončil, „jeho dluh byl vysoký. Nikdy by ho nesplatil. Musel jsem si vzít něco stejně cenného.“

Cítil jsem, jak se mi tlačí slzy do očí. Zhluboka jsem se nadechoval. „Kolik… kolik dlužil?“

„Dva tisíce osm set MYRů,“ tentokrát šlo slyšet, jak ho sebevědomí opouští, a já pro změnu neudržel slzy v očích.

„Dva… dva tisíce…, “ vzlykal jsem, „dva tisíce osm set?“

Tak směšná částka! Tak směšné peníze!

„Takže… můj život jste prostě a jednoduše vyčíslil na blbých čtyři sta šedesát liber?!“ Tentokrát jsem dával průchod veškerým emocím. Nic nebylo zatajeno.

Sevřel jsem dlaně v pěst. Měl jsem chuť ho praštit. Tak moc, až bych mu při nejmenším vyrazil dva zuby z pusy.

„Musíš si uvědomit, že jste měli sotva na jídlo,“ mluvil pomalu a srozumitelně. Poznal jsem, že mi dává zasloužený prostor všechno tohle zjištění vstřebat a pochopit. „I těch tvých čtyři sta šedesát liber se staly pro Samuela nedosažitelné. Teď se máš přece lépe než kdy předtím a jenom na tom záleží.“

Mlčel jsem. Neexistovalo slovo, kterým bych mohl reagovat, natož nějaká trefná věta.

„Víš, ano, měl jsem na výběr. Buď to budeš ty, nebo váš krámek,“ upřímnosti nešetřil, „vzal jsem si tebe. Od začátku jsem věděl, co chci. A že je Samuel ve vězení? Řekněme, že pořád lepší, než abys ho příště potkal žebrajícího na ulici. Chovají se k němu lépe, než tušíš.“

„Takže jste nám tím jenom prokázal laskavost?“ Zvedl jsem nečekaně hlavu a zabořil své oči plné hněvu do jeho tváře. „Opravdu si něco takového myslíte?!“

„Z menší části ano,“ přitakal, „z té větší jsem si jenom sobecky sebral, co mě zaujalo.“

Pocítil jsem, jak mě zamrazilo v zádech.

„Sebral jste si, co vás zaujalo?“ zopakoval jsem šokovaně, téměř bezdušně. „Takže tohle pro vás celou dobu jsem? Pouhá věc, kterou můžete vlastnit?“

„Ne… ne, takhle to vyznít nemělo,“ pokoušel se bránit, ale já už si stoupnul a chtěl odejít, „Dominiku. Nech mě všechno vysvětlit. Prosím!“