Anna Beatrix Bártová

JISKŘENÍ V BENÁTKÁCH

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Anna Beatrix Bártová, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 137. a 109. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Jana Slaninová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-35-7 (epub)

ISBN 978-80-88672-36-4 (mobi)

Kapitola 1

Autobus lehce podrnkával po rychlostní silnici a klimatizace v něm hučela, až Kateřina začala usínat. Její dcerku Kačenku drncání uspalo už před dvěma hodinami. Stačilo, aby vyjeli z Budějovic a začala se jí klížit očka. Kateřina byla ráda, že vybrala zájezd, kde jsou plánovány noční přejezdy. Bála se, jak Kačenka zvládne dlouhé hodiny v autobuse, ale teď se zdálo, že vše bude v naprostém pořádku.

Zavrtěla se opatrně na sedačce, aby našla pohodlnější pozici, ale tak, aby nevzbudila holčičku, jejíž hlavu měla položenou na malém polštářku v klíně. Už teď si připadala celá dřevěná, ale věděla, že takto je pro ně cesta mnohem jednodušší než do Benátek letět. Jednodušší a levnější.

Kateřina žila se svou šestiletou dcerou Kačenkou na okraji Českých Budějovic sama. Její první manžel jí ukázal, že láska je někdy opravdu slepá a co na začátku vypadá jako pohádka, se může velice rychle proměnit v noční můru. V takovou, ze které se nedá probudit a mnohdy ani snadno vyklouznout. Na jejich soužití jí zbyla památka v podobě několik jizev, tři umělé zuby, protože ty vlastní jí manžel vymlátil, a mnohonásobně více šrámů na duši. Odejít od násilnického muže dokázala, až když ji zbil a zkopal těhotnou a ona o miminko přišla. Tehdy si myslela, že už nikdy mít děti nebude. Jednak nedokázala mužům důvěřovat – stále měla v hlavě zapnuté poplašné zařízení, které si tam nevědomky nainstalovala po nevydařeném manželství. A ani lékaři jí nedávali velké šance. Ale stalo se.

Bylo to v době, kdy potkala Petra. Muže, který se jí zdál v naprosté pohodě. Neměl na nic velké nároky, byl samostatný, svobodný a bezdětný. Navíc dával jasně najevo, že mu takový život vyhovuje a to, že Kateřina nemůže mít děti, mu nijak nevadilo. Problémy začaly, když se – podle Kateřiny – stal zázrak a ona znovu počala. A ještě větší poté, co se Kačenka narodila – živá a zdravá. Zatímco ona opět žila svou pohádku, její nový partner se jí stále více a více vzdaloval.

Kačence bylo půl roku, když Kateřina ztratila nervy. To už Petr chodil domů každý den téměř o půlnoci, v povznesené alkoholové náladě a dožadoval se „manželských“ povinností. Nebyli sice svoji, ale on tomu tak rád říkal. O tom, že by si Kateřinu vzal, však nechtěl ani slyšet.

„Takhle už to nejde dál, Petře,“ začala tehdy v noci rozhovor, ke kterému už několik týdnů sbírala odvahu. „Jsem tady s Kačenkou pořád sama, s ničím mi nepomůžeš, z práce jdeš rovnou do hospody. A když přijdeš, je to stále dokola – chceš teplou večeři a sex. Ale jak se cítím já, tě vůbec nezajímá. Myslím, že je na čase, aby ses začal chovat jako otec od rodiny.“

„Nevím, co se ti nelíbí?“ rozhodil tehdy Petr rukama a trochu se zakymácel. Zřejmě požil víc, než bylo zdrávo. Kateřině prolétlo hlavou, jestli neměla raději mlčet. Co když ji i Petr, který na ni dosud nevztáhl ruku, podnícen alkoholem zmlátí? Tohle už nechtěla nikdy zažít.

„Nosím domů peníze? Nosím! Máte co jíst a pít? Máte! Máte útulný byt a teploučko? Máte! Tak co chceš sakra víc? Já mám taky svůj život.“

„Jenže jeho součástí jsme i my dvě! A ty se chováš, jako bychom ani neexistovaly,“ dodala si kuráž a zkusila mu oponovat. Najednou cítila, že musí za jejich lepší život bojovat. Ran už za svůj život schytala tolik, že případných pár navíc vydrží. Ale Petr se k násilí nesnížil. Naštěstí.

„Podívej se, mně bylo skvěle, když jsi Kačku neměla. Naprosto mi to vyhovovalo. A věděla jsi jasně, že dítě nechci. Sám jsem ti nabídl, že ti potrat zaplatím. Ty sis vybrala tenhle život. Ne já. A já už mám všeho plný zuby. Chci zpátky svůj mládeneckej život, což se jaksi s věčně protivným a uřvaným miminem neslučuje, nemyslíš?“

Kateřina zůstala stát a zírala na něj s pusou dokořán. „To myslíš vážně? Jako že se máme sebrat a odstěhovat? Dobře víš, že kdybych šla na potrat, už bych děti mít nikdy nemusela. Že Kačenku máme, je zázrak.“

„Tvůj zázrak. Já se o něj neprosil.“

„Fajn. Takže jsme ti obě šumák…“ odfrkla si znechuceně.

„Obě ne. Tebe mám rád. Ale o dítě fakt nestojím, sorry.“

Kateřina už neměla na další diskuzi sílu. Cítila, že se jí tlačí slzy do očí a nechtěla, aby viděl, jak moc ji ranil. Odešla do ložnice ke Kačence a Petr zůstal, tak jako obvykle, v obýváku na gauči. Spal tam od Kaččina narození. Prý se s miminem nevyspí. Budí ho, když řve, když ji Kateřina kojí i přebaluje. A ona teď byla ráda. Ten večer alespoň nepožadoval obvyklý sex.

Hned druhý den se Kateřina sbalila a odešla i s dcerou k matce, kde se pár měsíců tlačily v její garsonce, než se Kateřině podařilo najít malý podnájem jen pro ni a pro Kačenku. Od té doby žily samy a ona se snažila vyjít z toho mála, co jako svobodná matka na půl úvazku vydělala a co jí platil Petr na alimentech. Moc toho nebylo. Nechal si soudem schválit nejnižší možnou částku a nepřidal jí ani na oblečení, boty a další věci, které rychle rostoucí holčička neustále potřebovala.

„Mami,“ ozvalo se z jejího klína. Holčička se zavrtěla a pak se pomalu posadila. Držela se za bříško.

„Copak, zlatíčko?“

Kateřina ji pohladila po vláskách a láskyplně pohlédla do její pomuchlané unavené tvářičky.

„Mě bolí bříško.“

„Tak já se ještě trochu posunu a lehni si na zádíčka. Opři si zase hlavičku o mě, ano? Asi si ho moc mačkáš, když jsi takhle schoulená.“

Holčička ale jen zavrtěla hlavou a chytila se za pusu.

„Budeš blinkat?“ vyděsila se Kateřina. Neměli dlouhou cestu autobusem vyzkoušenou. Když jezdili u nich na krátké tratě, Kačence nikdy špatně nebylo. Nenapadlo ji tedy, že by jí dlouhá cesta mohla vadit.

Začala okamžitě štrachat v kabelce, jestli nenajde nějaký sáček, ale nic nemohla objevit.

„Vydrž, Kačí, dýchej zhluboka. Hledám pytlík,“ uklidňovala dceru a zoufale prohledávala všechny možné kapsy. Náhle se jí objevila před očima ruka s igelitovým sáčkem.

„Tady, já mám zásobu,“ pronesl příjemný mužský hlas.

Kateřina po pytlíku chňapla a rychle pronesla „děkuju“. Pak už stihla jen nastavit sáček dávící holčičce, která najednou vypadala jako hromádka neštěstí. Na čele se jí perlil pot a ve tváři byla bílá jako stěna.

Naštěstí se zdálo, že autobus zpomaluje a stáčí se ke světlům, která náhle prozářila noc za oknem. Sjížděli na benzinu. Kateřina v duchu děkovala někomu tam nahoře, nebo jakékoliv mocnosti, na kterou byla v tu chvíli schopna věřit. Když nic jiného, alespoň se zbaví zapáchajícího pytlíku a Kačenka se trochu opláchne.

„Tak co, už je jí líp?“ ozval se opět za Kateřininými zády hlas, který patřil muži z autobusu. Právě vyšly z toalet a Kačenka dýchala čerstvá vzduch. Vypadala, že už se jí trochu ulevilo. Přesto měla Kateřina z další cesty obavy. Pytlíky sice nakoupila na benzině do zásoby, ale raději by byla, kdyby se dceři udělalo dobře.

„Snad ano,“ usmála se, když se konečně otočila a spatřila před sebou toho, komu hlas patřil. A nevypadal vůbec špatně. Poměrně vysoký muž středního věku, ani moc štíhlý, ale ani tlustý. Prostě chlap akorát. Široká ramena v černém tričku, z něhož vykukovaly docela namakané svaly. Na sobě měl dřínové kraťasy a trochu přerostlé hnědé vlasy, místy prokvetlé stříbrem, měl rozcuchané, zřejmě jak se snažil v autobusu vyspat. Barvu očí v té tmě nedokázala určit. Ostatně, ani se mu do nich nedokázala dívat dlouho. Spíše těkala pohledem a bylo jí trapně.

„Ještě jednou moc děkuji. Zachránil jste nás před katastrofou,“ dodala. „Vůbec mě nenapadlo vzít s sebou nějaké pytlíky. Nikdy jí v autobuse blbě nebylo.“

Muž přikývl, jako že chápe.

„Jezdíte takhle často?“

„Vlastně vůbec. Myslela jsem v autobuse, když jedeme třeba někam u nás na výlet nebo k babičce. Ale to je maximálně padesát minut. Takhle dlouho jsme ještě nikdy nikam nejeli.“

„A jéje,“ pronesl muž žoviálně a usmál se. Takže s sebou asi nemáte ani Kinedryl, že?“

„No, také nemám,“ přiznala Kateřina zahanbeně. Připadala si jako absolutně neschopná matka. Myslela sice na všechno možné, od oblečení na velká vedra snad až po případné sněžení, které ale naštěstí v červenci nehrozilo, ale že by vzala Kačence prášek na nevolnost? Přitom ještě pojedou lodí. Co když jí bude špatně i tam?

„Nevadí. Já mám celou krabičku a tu určitě nespotřebujeme. Adélce bývá občas také špatně. Já s ní sice dlouhé cesty autobusem vyzkoušené nemám, jezdíme spíš autem nebo lítáme letadlem, ale někdy blinká i v autě. Tak jsem jí ho pro jistotu dal. Aspoň hned usnula a cesta jí rychlejc uběhne.“

„No, nevím,“ zavrtěl překvapeně hlavou.

„Tak děkuji… Ehm, mimochodem, já jsem Kateřina,“ napřáhla k němu ruku.