PETRA NACHTMANOVÁ

VÁNOCE S KOČKOU

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Petra Nachtmanová, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 152. a 120. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Monica Porenta

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-61-6 (epub)

ISBN 978-80-88672-62-3 (mobi)

1. kapitola

Občas si přál probuzení na druhém konci světa. Otevřel by oči na neznámém místě a pomalu prozkoumával život v okolí. Ne, žádné seznamování, sbližování, hovory o minulosti, přítomnosti, dokonce ani o budoucnosti a plánech pro další měsíce či roky. Chtěl by si prohlížet všední dny druhých lidských jedinců. Co dělají, čím se baví? Čemu se v dnešní době dovedou smát a koho milují? Hmm, láska...

Láska mu zněla příliš cize. Kvůli ní upadl do hluboké chladné jámy, odkud se jen tak snadno nevyškrábe. Když se mu zhroutilo bezhlavé zamilování, ponořil se do hromady práce, aby mozek nežádal další nesmyslný pokus o nalezení skvělé partnerky. Ze začátku se dařilo, city zcela vyprahly a na své spolupracovníky působil jako dokonalý workoholik.

Ale ouha, poslední měsíc pozoroval, jak taje. Jak znovu pokukuje, kdo by byl k mání, kdo by mu pomohl zkrotit touhu po blízkosti spřízněné duše.

Josh Kastner seděl ve své kanceláři u psacího stolu a upravoval část textu v počítači. Připravoval excelentní proslov na firemní večírek. Půjde o první z několika předvánočních společenských akcí. Ne, nevyžíval se v oslavách, ale udržování perfektních vztahů s obchodním partnery a s důležitými zákazníky vyžadovalo řádné přípravy, neotřelé nápady a oslňující zážitky pro všechny pozvané. Zachování jejich zájmu stálo vždy na první pozici úkolů velké reklamní firmy, kde se propracoval až na post regionálního manažera. Zaváhání nešlo tolerovat, konkurence nikdy nespala, obzvlášť v oboru komerční propagace. Jinak by se vydřené úspěchy zakrátko dostaly k ledu. A začínat od nuly? Netušil, zda by se dokázal vyrovnat i s propadem na poli pracovním, osobní neúspěchy bohatě stačily.

Vzal do ruky propisovačku, pár bodů zakřížkoval na papíře položeném na desce stolu. Chvilku koukal na napsaná slova, šeptem zanadával a nemilosrdně přeškrtl úplně vše ručně napsané. Odhodil psací náčiní ledabyle před sebe, odstrčil křeslo, aby popojelo dál od pracovní plochy. Zvolil na něm relaxační polohu houpání. Ne, neuklidnil se. Pohupování ho rovněž rozčilovalo. Rychle vstal a přemístil se k obřím oknům.

Firma ADUSHI sídlila v patnáctém patře rozsáhlého objektu. Z výšek se mu netočila hlava jako mnohým zaměstnancům, kteří okna zatahovali závěsy či žaluziemi. Miloval pohled z výšky dolů na zahrady, bazény, domy různých velikostí. Také zbožňoval pohled na pravou stranu, kde se nacházelo náměstí s kašnou uprostřed, s kostelem vedle upraveného parčíku a s historickými městskými domy, v jejichž přízemí sídlily různé obchody.

Existovala i moderní zóna a obrovské nákupní centrum. Josh se však rád procházel klidným městečkem, s nádechem historie, a vdechoval do svého těla jistý druh klidu, protože většina místních se přesunula do novějších částí. Teď se však raději vzdá občasných pochůzek. Začínalo pekelné období. Předposlední listopadové datum nabízelo podívanou na vánoční osvětlení v ulicích a za okny. Pestré barvy blikaly na téměř každé zdi a ve výlohách. Střídání různých intenzit záření dokázalo upoutat pozornost. Někteří lidé se doslova předháněli ve výzdobě okolí domu.

Na okenní tabule dopadaly velké kapky deště smíchané se sněhem. Zima se neúprosně blížila. Sněhová pokrývka se sice na zemi neudržela, ale kdyby nastavil obličej, ucítil by ledové doteky.

Ano, znal i mnohem chladnější než ty padající z nebe...

Letos se na veškeré zdobení doma úplně vybodne! Vlastnil rodinný dům, ale žil tam úplně sám. Pro koho by se namáhal? Rodiče se rozhodli odletět v půlce prosince do Istanbulu a vrátí se až v novém roce. Ani sestra Angie ho letos nerozveselí svými vtipnými poznámkami. Před měsícem se vdala a s manželem se rozhodli pro dlouhou svatební cestu. Kdo ví, jestli se do jara vrátí. Vzala si svého dlouholetého přítele Jamese Hausera, majitele úspěšné firmy se zavlažovacími systémy, pro zahradnictví, soukromé zahrady, pro skleníky, parky a zahradní plochy. A zavlažovat se líbilo i švagrovi samému, neustále by pobýval ve vodě, kde se potápěl i surfoval. Angie se zase tolik do vody nehrnula, mořské vlny jí naháněly strach, asi proto si spolu užili plno adrenalinu a legrace. Stačil letmý pohled, aby každý viděl, jak moc se oni dva milují. Přál jim tu krásnou lásku naplněnou vzájemným porozuměním a smíchem.

Přej lásku a také k tobě najde cestu. Hezké přání, ovšem v praxi nefungující. Vyzkoušel si zaláskované období několikrát v životě a zůstaly po něm jen šrámy na duši. Že by byl až moc náročný na své partnerky? Ne, nemyslel si...

Zaslechl klepání na dveře. Hbitě reagoval a otočil se.

„Dále...“

Nic dalšího neřekl. Zakopl o velký květináč s rostlinou s obřími fialovými květy. Neznal druh, což bylo jedno, když šlo o plně umělý exemplář. Jenže během dneška si už o ní málem ukopl prsty celkem třikrát!

Asistentka již vstoupila dovnitř místnosti a chvíli váhala, jestli povolení ke vstupu nepřeslechla.

„Neruším?“ dotázala se raději a potutelně se usmívala zápasu fešného muže s obří kytkou. Nakonec se sehnul, chytil okraj květináče a posouval ji po podlaze pryč od okna.

„Gino, jasně, že nerušíte. Připletla se mi pod nohy. Hned se vám budu věnovat, odtáhnu ji do druhého rohu.“

„Jasně. Chcete pomoct?“

„Děkuji, jste hodná...“

Jeho oznámení mělo pokračovat ve smyslu, že si poradí sám. Ona však neváhala konat a nemínila čekat na další slova, vysvětlování, na cokoliv zdržujícího. Žena činu. Za každých okolností. Sám by si podobnou přál do svého života. Smůla. Dávno se vdala a manželovi porodila tři děti. Několikrát je viděl spolu. Fungovali perfektně jako šťastná rodinka. Samozřejmě nikde nechyběly problémy, ale rázně se do všeho pustila, vyřešila, vylepšovala. S manželem Peterem tvořili harmonický pár. Občas na ni čekal před firmou a Josh jim záviděl, jak se líbají, objímají, smějí se a sem tam láskyplně pošťuchují.

„Ještě bych ji trošku otočila,“ poznamenala, když se Josh zvednul a poděkoval Gině za pomoc s tou zatracenou věcí k nechtěnému okopávání. Přikývnul. Stejně nečekala na souhlas a obrátila ji květy vpřed.

Detailistka. Ale nádherná. Stál nad ní, a když se zvedala... Ne, neodvrátil zrak, jak by se slušelo. Civěl omámeně do bujného dekoltu úzkých šatů. Měla štíhlou postavu i po třech porodech. Boky trochu širší i zadeček, ale stále tak akorát. Představovat si mohl cokoliv, nedovolila by mu ani jedno plácnutí. Nepárala by se s ním a vlepila mu pořádnou facku, aby si pro příště zapamatoval, kam se nesahá.

Zrudnul. Cítil, jak se mu barví obličej do červena. Chytila ho při činu. Díval se jí do výstřihu a přál si proniknout hlouběji do krajkové podprsenky, jejíž okraje vykukovaly pod látkou šatů. Také se zarazila a její tváře zrůžověly. Trapný moment. Pro oba.

Oba se na sebe trochu zamračili, vzápětí usmáli.

„Sakra, omlouvám se, Gino!“ zamumlal rozpačitě.

Jako malý kluk! Nezakázal si ji snad?

„Pustíme se do práce?“ mrkla na něho, otevřela desky s papíry, poodešla pár kroků a skládala mu je mlčky na psací stůl.

Rovněž se přemístil na židli, odsunul nedodělaný proslov stranou a zíral na předkládaná lejstra. Ne, spíše vnímal Gininy dlouhé prsty s lesklými nehty se skoro nenápadnými stříbrným třpytkami. Nehty si nikdy moc nezvýrazňovala, dokonce ani rty, spíše si na ně nanášela jemné lesky. Jen párkrát použila výraznou červenou nebo fialovou, aby jí ladila k barvě společenských šatů. Do práce využívala svou přirozenost. Nádhernou, přímo od boha.

Pojilo je zvláštní přátelství a respekt. Nikdy nezpečetěné slovními sliby, nikdy nahlas nevyřčené, ale přítomné a samozřejmé kdykoliv využitelné. Sám sobě kdysi přísahal, že se nikdy nepokusí ji sbalit, nadbíhat jí, přemlouvat k intimní schůzce, nebo se jí jakkoliv zmocnit. Ani kdyby škemrala a žadonila! Věděl, že by šlo o pouhý malý moment, kterého by později hořce litovala. Krátký zkrat. Bloudění ve všedních dnech. Vrátila by se domů a ničil by ji pocit viny ze zklamání. Z vlastní slabosti.

To by nikdy nedopustil. Proto si o ní třeba bude snít, ale v realitě jí nabídne pomoc v rámci přátelství. Jako bratr sestře.

Žádné bláznivé zamilování do Giny, jasné?

Ovšem i přes zákaz se v něm sem tam probouzely čistě mužské pudy a přesvědčivě útočily! Dokázal se ovládnout. Dnes určitě ano, i když si právě nasazovala brýle s jemnými kovovými modrým obroučkami a zvýraznila si tak své velké nádherné oči. Pročítala poslední dokument v ruce.

„Tady se mi něco nezdá, pan Crowman si sice objednal další reklamní balíček, ale v minulosti platil s velkým zpožděním, navíc mu současně běžela reklama u konkurence, která poškozovala naši. Nenašla jsem jiný důvod než nás poškodit. Znovu bych se s ním nepouštěla do spolupráce.“

Vnímal, že mluví. Usmíval se a přikyvoval. Chyba, čekala odpověď. Ušlo mu, co říkala, zachytil jen její hlas a ty vlasy! Prameny černých dlouhých vlasů jí sklouzávaly na stůl, když se skláněla. Cítil jejich vůni. Měla je vzadu sepnuté sponou, ale i tak je neuhlídala. Musela by si je zamotat či zaplést, ale tím by ho ochudila o slastný okamžik. Kdo ji spatřil poprvé, nejprve si všiml jejích očí, pak vlasů, dlouhých štíhlých nohou, plných rtů a hřejivých úsměvů. Existoval vůbec někdo, kdo by se nedokázal do Giny Sarletti zamilovat na první pohled?

Vypadala andělsky.

Žádný anděl nikdy nechyběl ve vánočním kolotoči. Dodával sílu osamělým mužům.

Držel myšlenky až příliš dlouho mimo pracovní rovinu.

Zamávala mu deskami před obličejem. Lekl se. Probral do skutečnosti. Žádné snění o láskách a andělech! Nejraději by ho praštila po hlavě, ale slušnost jí nedovolila.

„Haló, vnímáte mě? Proberte se konečně, slíbil jste mi, že dnes můžu zmizet domů dřív, ale asi naschvál zdržujete.“

Přisunul si židli ke stolu, pustil se do podepisování a jakmile narovnal papíry na sebe, musel se zeptat:

„Omlouvám se, co jste říkala?“

Zakroutila nevěřícně hlavou a trpělivě mu zopakovala problém s panem Crowmanem. Naštěstí se nepropadl do snění a dořešili všechny nahromaděné úkoly.

„A hotovo!“ plácl si vesele do stolu a nalil si sklenici minerálky. Když dopil a postavil ji znovu na stůl, Gina poklepala na nedokončený proslov, ležící příliš u hrany a odsouzený ke spadnutí na kobereček s grafickými motivy, kdyby ho nevzala do ruky a rychle nepřelétla.

„Že jste ho nedodělal? Chcete pomoct?“

„Ani náhodou, odcházíte domů.“

„Několik vět navíc bych určitě zvládla.“

„Ne. Gino, moc děkuju, ale zdržování bylo dneska dost z mý strany. Manžel a děti se na vás těší.“

„Fajn, připomínám tedy, že zítra tam musíte být nejpozději v sedm večer. Ujmete se slova o čtvrt hodinu později. Jde o velmi důležitou řeč, protože na večírek dorazí novináři a také významné osobnosti jako starosta Bertley, modelka Kiva a farmářka Nicole Reamová.“

„Nebojte se, nastavím si upozornění na mobilu. Nic neprošvihnu. Ani minutu!“

„Dobře, odcházím s chladnou myslí. Jsme dohodnutí. Joshi, pádím domů.“

„Děkuji, Gino. Užijte si čas s rodinou.“

„Určitě ano. A mimochodem, stejně vás budu zítra kontrolovat, i když nejdu do práce, ale mířím až na večírek.“

„Ano, uvidíme se až večer. Jaká škoda,“ spiklenecky na ni mrkl a ona mu legračně pohrozila prstem.

Věděl. Nic bližšího nebylo dovoleno.

Díval se na ni, když odcházela. Svůdně vlnila boky, pohazovala vlasy a ani jednou se neohlédla.

Proč asi?

Měl by si najít pořádnou kočku, jinak se z něho Gina zblázní. Nutně sháněl ženskou na všechny dobré a špatné dny. Společně by zvládli správně okořenit a obarvit, co život nabízí. Stále na podobné zázraky věřil! Na osudovou lásku, která se někdy potuluje blíž, než by si člověk dokázal představit.

2. kapitola

Večírek se nezadržitelně blížil. Dopoledne prospal, jak se mu líbila představa, že dnes nemusí do kanceláře ani páchnout. Pojede rovnou na akci, jejíž doladění bylo touhle dobou v plném proudu. Za několik hodin spatří výsledek dokonalé přípravy, i když k jeho úkolům rozhodně nepatřily výzdoba, živá hudba, chutné občerstvení a pozornosti pro významné hosty.

Zívnul a pomalu se posadil v posteli. V pyžamu se cítil uvolněně. Upřednostňoval na spaní oblečení z kvalitní stoprocentní bavlny. Sestra mu věnovala už čtyři s krátkými kalhotami a tričkem s vánočním motivem, prý co by mu asi nadělovala za dárky, když si může koupit cokoliv. A tak si střídal design s vánočním stromkem, s perníčky, se sněhulákem a se saněmi, které táhne sob. Pravda, vlastně si je oblékal skoro až do jara, ale copak záleželo na obrázku, když se mu v nich příjemně lenošilo?

Několikrát kladl sestře na srdce, aby se s dárky pro něho nezdržovala, ale sestřička měla stejné geny – ráda obdarovávala lidi kolem sebe alespoň maličkostmi pro radost. Pravda, Josh poslední dobou zaostával ve shánění dárků. Existují totiž i osoby, které se snaží podupat vše krásné, zošklivit mu činnosti dělané s láskou a s dobrými úmysly.

Jako Evelyn. Jedna z bejvalek. Dosud mu znělo v uších, jak ho pohrdavým tónem dostala do naprostého ponížení. Drama rozchodu se odehrálo před pár lety, deset dní před prvním vánočním svátkem. Josh si připadal jako ve zlém snu, vždyť podle něho se žádný z předešlých dnů ani zdánlivě nepřibližoval konci jedné lásky...

„Zlatíčko, slyšíš? Co děláš tak dlouho v ložnici? Že si pro tebe dojdu?“ volal na ni vesele, vždyť se cítil báječně. Dnes připravil snídani sám, rád rozmazloval sebe i svou milovanou partnerku. Prozpěvoval si v kuchyňské zástěře a pohrával si s dozdobením snídaňových talířů. Někdy ho jednoduše ovládla nálada si se vším pěkně pohrát a vyladit sebemenší detail.

Dům voněl smaženými vajíčky se slaninou a palačinkami, k nimž otevřel ovocnou marmeládu s kousky jahod, malin a ostružin. Trochu sladkého a slaného, aby start do nového dne nabral správný směr.

„Evelynko, slyšela jsi mě? Snídaně je na stole.“

Očekával odpověď, ale nehlásila se. Divné. Vlastně nereagovala ani poprvé. Snad znovu neusnula? Když před hodinou vstával, rozespale odvětila, že je na ní ještě brzy a poleží si aspoň o půl hodinu déle.

„Dobře, dneska vařím já! Těš se na pestrý snídaňový menu!“ oznámil nadšeně a políbil by ji, kdyby se k němu neotočila zády a tím dala najevo, aby si nevšímal značně rozespalé a mrzuté ženy.

Dopřál jí dostatek času navíc v posteli, ale nyní pojal podezření, že něco není úplně v pořádku. Sundal si zástěru a zamířil do pokoje.

„Kdopak se propadl zpátky do snů? Letím...“

Nadšení z něho vyprchalo, sotva otevřel dveře. Peřiny na posteli rozházené a nikdo v nich zašmodrchaný. Na přikrývce spatřil kufr naplněný do půlky. Evelyn se přehrabovala v šatně a jakmile odhalila závěs, nesla další várku oblečení, kterou položila na postel a beze slov dovnitř skládala svoje módní kousky. Druhý kufr stál vedle postele, nejspíše již naplněný. Prošvihl sdělení, že se někam chystá? Nechápal. Nevypadala ani trochu rozespale, naopak, stihla se nalíčit, upravit, navlékla se do elegantního kostýmku a na levé ruce jí cinkalo asi deset zlatých náramků různých designů. Dva z nich jí věnoval on sám.

„Evelyn, někam jedeš? Teď před Vánoci?“

„Jo, divíš se?“ ušklíbla se a nepřestávala balit.

„No, o ničem nevím. Že bych tě špatně vnímal? Nebo něco nepochopil?“

„Jo, přesně tak. Nepochopil. Ale nemíním tě napínat, rozcházím se s tebou a stěhuju se do Paříže.“

„Do Evropy? Proč? Proč se mnou končíš, vždyť jsme se měli tak báječně a ani jsme se příliš nehádali.“

„Nic jsi neviděl! Naprosto nic. Jak jsem byla celou dobu nešťastná, vlastně skoro od začátku, jenže jsem stále čekala, zda se něco nezmění, zda mě najednou nezaplaví dokonalý štěstí. Jestli mě něčím nepřekvapíš. Dýl to nevydržím!“

„Neblázni, Evelyn. Mi přijde, že jde o vtípek. Že blafuješ a vyprskneš smíchy, jak jsi mě dostala.“

Podívala se na něho. Jejich oči se střetly, ale Josh by v nich marně hledal lásku, jiskřičky štěstí, radost. Zase nebyla taková dobrá herečka, aby vysílala signály, které mu říkaly jediné: Cítí k němu odpor! Asi ho nenávidí, ale proč? Ne, nevzdával se snadno, pustil se do přemlouvání a taktizování. Pokud zůstane přes svátky a oslaví spolu Nový rok, naděje s ním zůstat se oživí. Vždyť lidé jsou v těchto dnech naměkko, bojí se samoty.

„Žádný vtipy, pche. Klidně mi říkej, jak jsem zbabělá, ale nesnáším tě skoro od začátku.“

„Nevěřím ti. Kecáš! Nic nedává smysl z právě probíhajícího!“

„Nevěř. Tvoje věc. Jdu, Joshi!“

„Nechoď! Přece nezmizíš před Vánoci. Zůstaň. Už jsem ti sehnal dárek, zajistil slavnostní menu. Neodcházej, budeš mi chybět... alespoň Vánoce strávíme spolu...“

„Jasně. Ty mě ne, fakticky ne. Ty tvoje dárky stejně nestály za moc. Myslíš si snad, že se kvůli Vánocům zblázním a protrpím s tebou další dny? Ani náhodou.“

Popadla kufry a přejela s nimi k botníku na chodbě v předsíni. Následoval ji. Ne, nenabídl se s pomocí, utíkala, nikam necestovala. Až nyní si všiml, že v botníku zůstaly jen její poslední boty, které si nyní nazouvala. Útěk předem plánovala. Ona se samoty nebála, jen on.

„Ty někoho máš?“ zeptal se přímo.

„A co? Není ti náhodou moje informace o známostech k ničemu? Ale pro klid tvý duše. Ne, nebudu sama. A nepřemlouvej mě, nezůstanu. Byla jsem ti několikrát nevěrná, jen aby sis mě neidealizoval a kvůli mně nebrečel.“

„Evelyn, proč?“

Nestála mu za podrobné vysvětlení, práskla dveřmi a odjela přivolaným taxíkem. Přecpala ho špatnými zprávami a zdrhla. Dost ledová sprcha. Herečka několika málo roliček v reklamách. Modelka s falešnými úsměvy.

Láska se brzy proměnila na nenávist. Někdy na zlobu, že jí důvěřoval a skočil na různé druhy lží. Skládal si prožité situace do sebe, vybavoval si výmluvy, nechutě, hry s důvěrou. Kroutil nevěřícně hlavou. Jak mohl oslepnout a nevidět pravdu? Nenasadil si růžové brýle, úplně ztratil zrak.

„Ani mi neřekla důvod. Sbalila se a odkráčela do neznáma. Moje telefonní číslo zablokovala. Nedivím se, choval jsem se jako stalker. Stejně neprozradila vůbec nic.“ Stěžoval si sestře Angie, kam se uchýlil na několik vánočních dní, aby přišel na jiné myšlenky, ale nic mu nepomáhalo. Dokola se vracel ke stejnému tématu. Rád by znal odpovědi.

„Co bys chtěl? Využívala tě, dokud jsi pro ni byl něčím užitečný. Obyčejná děvka a vypočítavá mrcha. Netrap se kvůli ní,“ nabádala ho Angie a snažila se ho rozveselit historkami o hysterkách a šíleně zamilovaných ženách.

Už o Evelyn nikdy neslyšel. Bál se samoty, ale zvykl si. Později se spíše bál si k sobě nastěhovat ženu a bláznivě se zamilovat.

Ani omylem ji nenapadlo, že mu způsobila bolest. Na první pohled neviditelné zranění, ale daleko zákeřnější než zlomená noha či ohněm popálená kůže. Zavrtala mu svou falešnou hru na lásku do krevního oběhu, kde mu vysmátá kolovala a ožírala mu dobré srdce.

Kolik proher člověk zvládne, než se stane chladným kamenem? Kdy se dostane touha po lásce do stejné řady jako zákaz se o cokoliv pokoušet? Kdy zemře duše a po cestách se pohybuje pouhé tělo z masa a kostí?

Myslel si, že během více než roční známosti těší Evelyn svou přítomností, že jí rozveseluje, obdarovává krásnými maličkostmi, činí ji šťastnější. A ona? Považovala ho za obtěžující hmyz, který si zasloužil zmizet z jejího života do měsíce po seznámení. Zneškodnila by ho jedinou dobře cílenou ranou, ale přetvářka vyhrála, aby si ho ještě vyzkoušela a odehnala až později. Hrubě a bez kousku citu.

Povzdechl si a vstal z postele. Přece si zakázal se zaobírat minulostí. Udělal spoustu chyb, někdy nevědomky, většinou s dobrými úmysly, kvůli špatnému odhadu a kvůli umění lidí bravurně lhát.

Jakmile byl spokojený, uklidil oblíbeného pomocníka zpátky na přidělené místo a odešel do šatny, kde si připravil oblek na večer.

Zbývaly mu ještě čtyři hodiny do stanoveného času odjezdu, když se natáhl na gauč a do ruky si vzal proslov, aby si zopakoval hlavní body důležitého projevu.

„Vážení a milí obchodní partneři, kolegové, přátelé... po roce jsme se zase sešli na akci v nádherném prostředí hotelu, abychom...“

Usnul. Najednou sebou trhnul a probral se skoro za tmy. Urychleně vstal a zkontroloval čas.

*

„Vtipné. Jak vypadá situace na silnici?“