LENKA HNÁTOVÁ

STRASTI NÁS DVOU

EDICE PETUNKY

Huntířov, 2024

© Lenka Hnátová, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídka rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 128. a 100. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Korektury: Petra Kamlachová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-25-8 (epub)

ISBN 978-80-88672-26-5 (mobi)

Kapitola 1

„Mami, já to bez něj nezvládnu.“ Vrhl jsem se jí do náruče, hned jak otevřela dveře od mého pokoje a zjistila, že místo své přípravy svírám fotku a jako již mnohokrát předtím ji máčím slzami. Zhroutil jsem se v jejím objetí a nijak se nesnažil tlumit své emoce. Pokud mě někdo mohl pochopit, byla to Valerie.

Do okurky, na dnešní den jsem se připravoval, věděl jsem, co přesně se bude odehrávat, znal jsem harmonogram, a přesto jsem se ho nedokázal držet. Již hodiny jsem těkal pohledem z usmívajícího se muže na černý oblek visící na skříni a nebyl schopen čehokoliv jiného než zoufalého pláče.

„Strašně mi chybí,“ zašeptal jsem do zvlněných vlasů. Ona už byla na rozdíl ode mě učesaná a jistě i nalíčená, pouze já nezvládal pohyb.

„Vím, zlato.“ Hladila mě po zádech a při dalším vzlyku mě pevněji stiskla.

„Chtěl bych ho tady mít. Nevím, jak dnešek zvládnu. Nemůžu se ani oblíct.“ Do brambory, měl jsem jediný úkol, nasoukat se do oblečení.

„Určitě se na tebe ze shora dívá a dodává ti sílu.“ Odtáhla se ode mě a upřela pohled na pomačkanou fotku. „Ví, že to bez něj zvládneš. Odstartuješ nový život. Stal se z tebe úžasný mladý muž, byl by na tebe pyšný.“

Ještě před pár měsíci by mě ani nenapadlo, že by se dnešek mohl skutečně stát.

Když tehdy Čížek konečně odešel a nechal nás v bytě samotné, jsem na Berta provedl útok. Mačkal jsem ho v náručí a ujišťoval se, že se mi nezdá. Že jsme vše urovnali. Chápal jsem, proč mi neřekl pravdu o své nemoci, a možná jsem i rozuměl, proč se rozhodl k tak šílenému kroku držet mě od sebe dál. Snažil se mě chránit, ale zapomněl na důležitý fakt: když se dva milují, chrání jeden druhého. V té chvíli jsem byl rozhodnutý se od něj už nikdy nehnout. Dodávat mu sílu a přimět ho bojovat. Přinutit ho chtít znovu žít, protože náš život měl teprve začít.

„Maxi? Proč pláčeš?“ šeptal mi do ucha, zatímco se mnou, visícím mu kolem krku, dovrávoral až k posteli. Přitiskl jsem se blíž a nebral zřetel na možnost, že se mu pod mou vahou zřejmě špatně dýchá.

„Nepláču,“ oponoval jsem, ale zcela marně. Pokud by mě neprozradily slzy, můj hlas mě okamžitě proflákl. „Je tohle skutečnost? Nejsem zdrogovanej nějakými Lauřinými prášky? Nepřejelo mě auto a neležím na zemi a tohle není jen super haluz mýho odumírajícího mozku?“ kníkal jsem přeskakujícím hlasem a pokoušel se plně nadechnout. Chtěl jsem z něj cítit co nejvíce.

„Docela mě děsíš.“ Pohladil mě po vlasech a možná i čekal mé odtáhnutí, ale já se naopak přitulil víc, k rukám se přidaly i dolní končetiny. Seděl jsem mu v klíně a pevně ho svíral nohama kolem boků.

„Tys děsil mě. Těch pár dní jsem myslel, že umřu.“ Nemělo smysl se pokoušet zadržet slzy. Prožil jsem peklo, trpěl jsem a místy jsem umřít skutečně chtěl. Ruka na mých vlasech se zastavila, asi se odhodlával něco říct, ale já potřeboval pokračovat. „Jak jsi mě mohl takhle odstřihnout? Myslet si, že bych tě v tom nechal, jak –“

„Promiň, přestaň už plakat.“

„Nepláču,“ zavřeštěl jsem. „Já… já… šílím!“

„Mám podobnou otázku,“ zněl zvláštně. Copak i on má na krajíčku? Budeme bulet oba? Jeden druhému v náručí? „Jak jsi mi mohl věřit? Po všem, co jsem ti řekl, co jsme zažili, jak jsi mi mohl uvěřit takové hlouposti?“ Nechápavě jsem zvedl hlavu z již nepříjemně zmáčeného ramene a zahleděl se mu do zrudlých očí. „Já že tě nemiluji? Že už o tebe nestojím? Takové hlouposti. Ty jsi moje múza, dobíjíš mi baterky.“ Hladil mě po tváři a pokoušel se o úsměv.

„Pořád to tak je?“ špitl jsem.

Přikývl a po tváři se mu skutálela slza, kterou jsem propichoval pohledem. U ředkvičky, nelže a je na tom stejně podivně jako já. „Samozřejmě. Když jsi odešel a nijak ses o mě nepral, nevěřil jsem.“

On nevěřil? A co teprve já? Když mě tehdy poslal pryč a pronášel ta příšerná slova, doufal jsem v probuzení z nejhorší noční můry. „Byl jsi dost přímej. Navíc o tom, že chodíš s tím doktorem, jsem přemýšlel už dlouho.“

„Maxi, proboha!“ Kroutil hlavou a až po chvilce dodal: „Copak tys neposlouchal, když jsem ti vyznával lásku? Když jsem ti opakoval, jak důležitý pro mě jsi?“

„Chytni mě pevněji, ať vím, že se mi nezdáš,“ zaprosil jsem.

„Jestli tě stisknu víc, umačkám tě.“ Přitlačil čelo na mé. Pokud bych umřel, chtěl bych smrt v tento moment. V tomto objetí. U něj.

„Dost. Už žádné slzy.“ Spojil naše rty. Asi zamýšlel pouze uklidňující polibek, ale já si to přebral po svém. Dravostí jsem ho překvapil. Zamručel mi do pusy, a tím mě popohnal k větší lačnosti. Chtěl jsem z něj víc. Povalil jsem ho zády na postel a nepřestával v ničení nás obou. Nechtěl jsem, aby ta chvíle skončila. Odmítal jsem ho pustit, i když se mi v kapse rozezvonil telefon. Ať si volá, kdo chce, je mi to fuk. Já se právě uklidňuji a prožívám naprosté blaho.

„Maxi.“

Kroutil jsem hlavou. Ne! Nedovolím ti další slova. Narušitel se jistě brzy vzdá. Nesouhlasně jsem zamručel, protože Bert se odklonil do strany. Do změklé papriky, copak volající nechápe?! Ruší!

„Třeba je to důležité. Mám pocit, že ti zvonil, už když tady byl Čížek.“ Sáhl mi do kapsy a cpal mi neutichající přístroj před obličej.

Hej! Chlape, co vyvádíš? „Nic není důležitější než ty, pojď ke mně zpátky. Ale ne… Laura!“ Zíral jsem na jméno volajícího a pomalu se vracel nohama na zem. „Zabije mě! Nechal jsem ji zamčenou u ní v pokoji.“ Sesunul jsem se z Berta a netušil, zda se cítím hůř kvůli tomu, že jsem skutečně utnul naše tulení, nebo protože se odhodlávám zvednout své jistě velmi naštvané nejce hovor.

„Cos udělal?“

Nebylo cesty zpět. Bert se tvářil zděšeně, tudíž bychom se k mazlení asi jen tak lehce nevrátili.

„Vysvětlím později.“

***

„Promiň, promiň, promiň,“ spustil jsem místo pozdravu a doufal v její obměkčení.

„Ty malá růžičková kapusto, kde jseš? Koukej sem naklusat, ať tě můžu roztrhat jak jarní salát!“

„U Berta,“ pronesl jsem stroze a vyslal omluvný pohled na zírajícího muže vedle sebe. Neomylně slyšel vše, co Laura vypustila z pusy. Nemělo smysl hovor provést někde v soukromí, i on bude chtít znát důvod jejího šílení. Zároveň jsem doufal, že mi svou přítomností dodá odvahu zvládnout vztek běsnící vichřice.

„Ti už vážně přeskočilo,“ náhle změnila tón, už nekřičela, pouze konstatovala. „Maxi, broučku, máma mi otevřela, a proto teď můžu kamkoliv dojet. Kde jseš? Co před sebou vidíš?“

„Berta,“ pípl jsem. Jak vysvětlit naši situaci? Copak můžu do telefonu říct: Hele, klid, rozešel se se mnou, protože má raka a nechtěl, abych o tom věděl? Jo, je divnej, ale přesto ho miluju… Asi těžko.

„Do zčernalý brambory, Maxmiliáne, mysli. Mám strach!“

Rozhodl jsem se pro rychlé a v daný okamžik nejjednodušší řešení. „Pozdravíš ji?“ Přepnul jsem hovor na hlasitý odposlech.

Chudák Bert vykulil oči a opatrně promluvil: „Ahoj, Lauro.“ Vybízel jsem ho pohledem, aby pokračoval. „Max je opravdu u mě.“

„Co se to do kedlubny děje?! Jak u vás? Víte, v jakým byl stavu? Nejedl. Jenom brečel. Prodělal panický záchvaty. Nevěděl, co dělá ani říká. A chtěl se zabít a –“

„Nechtěl! Mlč!“ přerušil jsem ji a toužil se propadnout do země. Neměl jsem ji pouštět nahlas. Bert strnule seděl a propaloval telefon očima. Napadlo mě hovor ukončit, ale ta bláznivka by byla schopná sednout do auta, probouchat se do bytu a ztropit scénu naživo.

„Opovažte se ho nechat odejít bez dozoru. Je nebezpečnej sám sobě.“

„Co kecáš?!“ okřikl jsem ji. Nemohla tušit, že jsem se skutečně o něco podobného pokusil, o mém dřepnutí si na silnici a čekání na poslední ránu v podobě přijíždějícího auta nevěděla.

„Lauro, omlouvám se za nepříjemnosti, stalo se toho hodně a my si s Maxem musíme promluvit.“ Netušil jsem, kde se v něm vzal klidný tón, ale čím dál víc jsem se ujišťoval – jeho nejde nemilovat. „Neboj se, nenechám ho odejít, pokud si nebudu jistý, že je v pořádku.“

„Stačilo?“ ozval jsem se, protože jsem odmítal poslouchat slova o svém odchodu. Nikdy od něj už neodejdu. Si může nechat zdát!

Kapitola 2

„Nechtěl jsem se zabít,“ vyhrkl jsem, jakmile příšerný hovor skončil. Jeho káravý pohled mě přiměl dodat: „Asi… nevím… pár chvil mám dost rozmazanejch a…“ Do rajčete, tohle mu nesmím říkat. „Motala se mi palice,“ špitl jsem, abych odvedl řeč jinam.

„Kdy jsi naposledy jedl?“

Jo! Pochopil rychle. „Netuším.“ Nadzvedl jsem ramena. Jedení skutečně představovalo jednu z informací, které se mi totálně vykouřily z hlavy.

„Něco ti donesu.“

„Ne!“ Stáhl jsem ho zpátky do postele. Nesměl ode mě odejít. „Najíme se klidně za chvilku, teď mě chyť. Ujisti mě, že je všechno v pohodě, prosím.“ Do salátu, zním jak zoufalá puberťačka, přesto jsem nemohl jinak. Potřeboval jsem se znovu ztratit v jeho dotecích, vrátit se do chvíle před zazvoněním toho pekelného stroje.

S hlasitým povzdechem mě objal a zašeptal: „Promiň. Nechtěl jsem ti ublížit. Šlo mi o to, abys tím neprocházel se mnou.“

Kroutil jsem naštvaně hlavou a zavrtával se do jeho hrudi. Tyto informace už mi říkal a já odmítal znovu opakovat, jak hloupě se zachoval. Nehodlal jsem mu už nic vyčítat, co bylo, bylo. Minulost nezměníme, ale budoucnost je na nás.

„Stále si myslím, že to není vůči tobě fér, sám netuším, co se přesně bude dít.“

„Kde to vlastně máš?“ optal jsem se opatrně, především abych změnil téma. Nefér je vůči mně spousta věcí, třeba proč nemám obří ramena jako on, proč plavu v matematice, proč moje láska vlastní úplně jinak postavené chuťové buňky než já, ale trávit čas s Bertem není nefér, je to něco, co potřebuji. Nevzdám se ho.

Následoval Bertův další hlasitý vzdech a následně mě pod sebe povalil. Zalapal jsem po dechu, toužil jsem po podobném zalehnutí, ale nečekal jsem ho. Zíral jsem mu do obličeje, ve kterém se ale nezračilo vzrušení, jaké zachvacovalo mě. Naopak se zdál vážný a s tímto netradičním výrazem si stáhl kalhoty. Pokud by to bylo možné, věřil bych, že jsem právě prožil malý infarkt. Tělo mi šílelo nedočkavostí i překvapením. V hlavě mi hučelo, chtěl jsem víc, ale jeho pohled se mi nelíbil, něco bylo špatně.

„Já…“ vykoktal jsem, když uchopil mou ruku a vedl ji do svého obnaženého klína. Nechtěl jsem, aby přestal. Jen jsem se nemohl zbavit pocitu: provádí to pouze, aby odvedl řeč jinam, snaží se mě umlčet. Tedy alespoň do chvíle, než začnu slastně sténat. Mou rukou sám sebe hladil. „Opravdu chci vědět víc. Měli bychom o tý nemoci mluvit. A… tak možná až potom,“ vzdal jsem se. Měl jsem vážně slabou vůli, jestli se chtěl milovat, nedokázal jsem ho zastavit. Jeho nečekaná přímočarost se mi zamlouvala. Většinou laskal on mě. Aby si sám ukázal, kde chce můj dotek, znamenalo novinku. Zmáčkl mi ruku a v ní i spodek svého nářadí. Zvláštní, netušil jsem, že by se mu podobné jednání zamlouvalo. Většinou jsme ujížděli na vlně romantiky a jemnosti. Co to…? Vykulil jsem oči.

„Cítíš?“ špitl a výrazně nadzvedl obočí.

„No do prdele!“ zaklel jsem. Nešlo necítit. Tohle tam nepatří.

„Těsně vedle,“ přikývl a sesunul se vedle mě. Jako by se nic nestalo. Znovu si natáhl kalhoty. „A co ten slovník?“ uchechtl se, snažil se o káravý tón, ale minul se účinkem.

„Kurva fix!“ Pokud jsem si měl kdy zanadávat, nadešla správná chvíle. I táta, který sprosté nadávání bytostně nesnášel, by uznal, že existují chvíle, ve kterých zelenina jednoduše nestačí. „Jak jsem si mohl nevšimnout? To je šílený!“

„Ššš.“ Přiložil mi prst na rty. „Většinou ses zabýval partiemi o kousek výš.“ Vtipkuje? Teď? Vybalí na mě takovouhle jobovku a vtipkuje?

„Jsem strašnej přítel.“ Nejenže strašný, ale stoprocentně ten nejhorší. Nechával jsem se od něj laskat, užíval jsem si jeho doteky a vracel mu je způsobem, který znovu uspokojoval mé touhy. Zaměřoval jsem se na svalnatou hruď, široká ramena, voňavý krk, a když už jsem zavítal k jeho klínu, většinou jsem mu dopřál péči pouze natolik, abych ho následně použil pro vlastní potěchu. „Jsem nechutnej sobec.“ Kdybych onemocněl já, věděl by to první.

„Uklidni se, proč zase utíkáš slzavým údolím? Já si všiml, to je hlavní.“ Nerozuměl jsem jeho klidnému tónu. Copak jemu nedochází, jak moc si ho nezasloužím? „Neplač už. Brečet bych měl já. Skončím s nějakou hadičkou vedoucí do měchýře, pro hrátky budu nepoužitelný. Ty z toho vyjdeš s bonusem.“

„Co? O čem mluvíš?“ kníkal jsem mezi slzami. S jakým bonusem?

„Pořídíme ti někoho do trojky.“ Vykulil jsem oči a doufal v přeslechnutí. „Moji hračku odříznou, ale přece tě nenechám trpět. Jsi mladý a extrémně při chuti.“

„Co ze mě děláš?!“ Trojku? To by mi ještě scházelo, mohl by se zamilovat do někoho cizího a já bych přihlížel. Napomáhal. Nikdy! „Nenechám na sebe sáhnout nikoho jinýho! A na tebe už vůbec ne! Klidně budu aktiv já. Co se tlemíš?“ Věnoval jsem mu herdu do ramene. Jak se mohl v takové chvíli smát? „Jo, moc mi to nejde, ale budu se snažit.“ Proč se mi vysmívá?

„Netvrdil bych, že nejde. Nikdy jsem si nestěžoval, ale oba víme, co máš raději. Správně bych měl říct, co potřebuješ.“

„Co kecáš?“ Tohle se mi musí zdát. „I kdyby… ruce a jazyk ti zůstanou, ne? Nikoho třetího nepotřebujeme,“ vřeštěl jsem vzteky a přes slzy špatně viděl. Jak může v takové chvíli mluvit o sexu? A navíc o sexu s někým dalším? Kam jsme se dostali?

„S největší pravděpodobností ano, ale nikdy nevíš.“

Zamrkal jsem. Může se rakovina roztáhnout až tak daleko? Vždyť já o ní skoro nic nevím. Nikdy jsem se o nemoci nezajímal. Viděl jsem sice pár filmů, ale příliš jim nevěnoval pozornost… vyříznou ji, ozáří ho a je hotovo? Nebo ne?

„Ale prý si můžu zaplatit protézu. Třeba by mohla i vibrovat. Půjčoval bych ti ji domů. Myslím, že jsem jich pár viděl v katalogu.“ Culil se.

„Co?! Si děláš srandu?“ Sledoval jsem jeho vytlemený obličej. „Berte!“ Uhodil jsem ho polštářem. „Ty vyzobaná kukuřice! Jak můžeš? Jak to teda bude? Co se stane?“

„Místo varlat mi přidělají nový umělý penis, barvu si prý můžu zvolit, au…“ Schytal další ránu, ale nepřestal se smát. „Alespoň už nepláčeš.“ Pokusil se mě pohladit, ale já se znovu napřáhl svou měkkou zbraní, tudíž ruku raději stáhl.

„Jo, teď jsem vytočenej. Děláš ze mě nedozrálou kedlubnu. Takže…?“ vybízel jsem ho s připraveným polštářem. Jak mě mohl podobně hloupě tahat za nos? Řešíme vážnou záležitost.

„Fajn.“ S protočením očí pokračoval: „Odeberou postižené varle pomocí řezu v třísle, na funkčnost by operace neměla mít vliv. Co bude následovat, záleží na výsledcích.“

„Aha…“ Neznělo mi to jako něco příšerného. Proč se s tím tolik nadělá?

„Teď nevtipkuji, vážně mi ho odeberou.“ Fajn a to je celý? V čem je teda problém?

„Pojedeš na operaci někam do ciziny?“ V tom vězí háček? Bude dlouho pryč? I kdyby odjel na konec světa, hodlal jsem se ho držet jako klíště. Klidně se sbalím na tajňačku do kufru.

„Ne. U nás se rakovina operuje už běžně. Chtěli mě poslat pod kudlu hned pár hodin poté, co to zjistili, ale…“ zarazil se.

„Ale…?“ Tak mluv! „Proč jsi nešel? Jak dlouho o tom víš?“

Zavládlo ticho. Přemýšlel. Štval mě, znovu jsem pohrozil polštářem, abych ho popohnal. „Několik týdnů. Asi…“

„Jseš normální?“ vřeštěl jsem jak pominutý a mlátil ho hlava nehlava. „Už jsi mohl bejt zdravej! Na co čekáš?! Běž hned!“ Pokud jsem o rakovině něco věděl, tak čím dřív se operuje, tím lepší vyhlídky. Copak se úplně zbláznil? Zachytil mi mou zbraň, škubl s ní, a tím mě přiměl mu spadnout do klína. „Čížek měl pravdu, viď? Copak ty si fakt myslíš, že si tu nemoc zasloužíš?“ Co jiného v tom mohlo vězet? „Jseš úžasnej člověk,“ hlas mě začal znovu zrazovat. Co když je pozdě? Přijdu o něj kvůli jeho paličatosti. „Jak tě taková hloupost mohla napadnout, vždyť…“ Pláč mě znovu dohnal.

„Dost! Už žádné slzy. Slibuji, půjdu na ni.“ Otíral mi tváře a pokoušel se o úsměv. Já něčeho podobného nebyl schopen. „Je tu ještě jedna věc, funkčnost sice zachována zůstane, ale s plodností to může být zrádné, nabídli mi zamražení spermií.“ Položil dlaň na mé břicho a dodal: „Víš, kdybys chtěl jednou miminko, tak aby nenastal problém.“

„Fajn.“ Přikyvoval jsem. Jo, dobrý nápad, mluvit o budoucnosti nás dvou je lepší, než se děsit konce, alespoň už nemá tendenci všechno zabalit a… počkat, co? „Já?!“ Můj výkřik ho přiměl vyprsknout smíchy. „Ty jseš takovej… mimoň.“ Místo polštáře mi posloužila dlaň, pleskl jsem ho do hrudi. „Přestaň si ze mě utahovat!“

„Lepší, když se zlobíš, než abys plakal.“ Je tohle možné? Jak může? „Trvalo ti, než ti to došlo.“ Culil se.

„Byl jsem myšlenkama jinde.“ Ošil jsem se a zaměřil zrak na jeho stále se podivně chovající ruku. „Přestaň mi hladit břicho!“ Odtáhl jsem se a naštvaně ho propichoval pohledem. „Nejseš vtipnej.“

„Ale zamražení mi vážně nabídli,“ konstatoval.

„Chtěl bys mít děti?“ Dostali jsme se opět úplně jinam a já netušil, jak se vrátit k tomu podstatnému, proto jsem vychrlil první otázku, která mě v ten moment napadla.

„Maxi, asi jsem tě teď hodně zmátl, že? Ty nemůžeš otěhotnět, ani kdybychom podstoupili umělé oplodnění. Vážně, sluníčko, matka se z tebe nestane.“

„Dost už.“ Vrhl jsem se na něj a povalil ho pod sebe. Hodlal mě trápit? Utahovat si ze mě? Tohle mu nedaruji. Provedl jsem prstový nálet na jeho žebra. Měl jsem na své straně moment překvapení, bez něj by mi lochtání neprošlo.

„Kdy půjdeš na operaci?“ optal jsem se vážným hlasem, když se naše pozice vyměnily a hrozilo, že trápena začnou být pro změnu moje žebra.

„Čížek mě do ní určitě navrtá v nejbližších dnech.“

Přikyvoval jsem. Výborně, ještěže ho máme. Zvláštní, zrovna chlápek, kterého jsem před pár hodinami nenáviděl a přál mu velmi bolestivou smrt, náhle znamenal pomoc. „Slyším tvůj žaludek.“ Zamrkal jsem. Takhle okatě mění téma? „Naříká. Připravím ti něco lehkého, co ti úplně nezničí zažívání. Jestli jsi teď pár dní hladověl, neměl bys do sebe cpát nic těžkého.“ Utíkal z postele.

„Pomůžu ti.“

„Nemusíš, hned jsem tady.“ Snažil se usmívat, ale oči ho prozradily, nad něčím přemýšlel, nenacházel se ve své kůži.