IVANA NOVÁKOVÁ

ZNAMENÍ HAVRANA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Ivana Nováková, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 144. a 113. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

4. část série Znamení slunce

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-47-0 (epub)

ISBN 978-80-88672-48-7 (mobi)

I. díl - Dag 

1. kapitola – Nebeská jízda

„Proč jste mě zachránili?“

Dag se nikdy nepovažoval za myslitele. Hloupost otázky, která z něj samovolně vylétla, však překvapila i jeho.

Bytosti si vyměnily pobavený pohled.

„Na tvoji hlavu je vypsaná slušná odměna,“ pronesl ten hezčí.

„Vážně? Kolik?“ zajímal se druhý.

Dagovi zatrnulo. Díval se na nebeské bojovníky, kteří zasáhli do bitky s královými vojáky, a napadlo ho, zda mu vlastně chtěli pomoci, či nikoli.

„Spíš by mě zajímala hodnota jeho duše,“ pokračoval sličný hoch.

„Jestli jste si přišli pro ni, ztrácíte zbytečně čas,“ zamumlal Dag.

Zlatovlasé bytosti propukly v smích. „Už jsme tě spasili. Obrať svou mysl k bohu, lituj hříchů a naprav špatné skutky.“

„To půjde obtížně.“

„Já ti věřím.“ Půvabný mladík stiskl Dagovi paži.

Zjevně to byli muži, ale výjimečně krásní. Obličeje nevídaně souměrných, elegantních rysů měli rámované zlatými vlasy. Třpytily se v odlescích plamenů z ohřívadla. Ten vyšší a rozložitější je měl prokvetlé jasně červenými pramínky. Jeho oči připomínaly lesní fialy. Zato ten druhý! Byl útlý a něžný, ve vlasech měl pramínky čistého stříbra a oči mu zářily safírovou modří.

Raněný muž úporně stiskl víčka. I ve vnitřní tmě cítil jejich záři. Ostatní smysly navíc vypnout nedokázal. Hoch tiše hovořil s druhem hlubokým, sametově hebkým hlasem. Ošetřoval uprchlíkova zranění a každý dotek příjemně pohladil a zároveň pálil vzrušující touhou. Dagovi přebíhalo mrazení po páteři. Chlapec jej přitahoval jako žena.

Svůj morální boj sváděl na slamníku v nuzné chýši z vepřovic s děravou doškovou střechou a udusanou hlínou místo podlahy. Vzhledem k tomu, jak to s ním vypadalo ještě před nepříliš vzdálenou dobou, nedopadl zas tak špatně.

Královy oddíly jej vytrvale pronásledovaly od doby, co opustil hranice svého panství. Zpočátku snadno unikal pronásledovatelům a mátl je. Jenže celá hra na schovávanou zaháněla osamělého uprchlíka stále dál a dál od hradu. Když se pokusil vrátit domů, narazil na silnou skupinu ozbrojenců, kteří na nějaké laškování rozhodně neměli náladu. Začali jej štvát jako lovnou zvěř.

Před dvěma dny ztratil koně a vyhlídky na přežití tak výrazně klesly. Přesto se mu dařilo vláčet pronásledovatele hustými lesy v rozeklaných skalách, aby aspoň částečně vyrovnal šance. Až do dnešního jitra. Nutně si potřeboval ukrást dopravní prostředek, a při té příležitosti vběhl do pasti.

Vojáci jej obklíčili. Každý jiný člověk by v takové situaci padl na kolena a poručil duši bohům. Jenže Dag nebyl jako každý jiný a ani v takové situaci nepodléhal malomyslnosti. Početní přesile ozbrojenců, ještě ke všemu na koních, se postavil neohroženě a bláhově, jako správný frajer. Pevně věřil, má-li se na něj štěstí usmát v poslední vteřině, je nezbytné do poslední vteřiny bojovat.

Nebešťané se zjevili na lesní mýtině přesně v tom okamžiku. Zasáhli do bitky tichým, bleskovým a smrtícím způsobem. Uprostřed útoku králových poskoků soustředěného na jednoho psance náhle dva vojáci padli k zemi, z hrudi jim trčely šípy. Spolubojovníky tento zvrat znejistěl, začali zjišťovat, odkud střely přilétly. Dag jejich nepozornosti využil. O případné pomocníky nedbal, s větší vervou odrážel útoky žoldnéřů. A ty utěšeně slábly. Vojáci měli náhle na starosti jiné záležitosti než jeho.

V závěru nejspíš ztratil vědomí, možná ho někdo praštil po hlavě, možná mu došly síly a krve vycedil o trochu víc, než měl.

Naštěstí se ale probral, a to v péči sličných bytostí ze snu. Sice na podlaze opuštěné chalupy, ovšem on nikdy nepatřil mezi zhýčkané povaleče. Jenže ti dva podivní hezouni ho znervóznili. Sami dva přemohli desítku hrubiánů? Proč to udělali? Proč pomohli právě jemu? Zkoušel analyzovat jejich úmysly a důvody činů, ale moc se mu to nedařilo.

Chlapci spolu tlumeně hovořili. Ačkoli natahoval uši, nedokázal zachytit význam slov. Ještě ke všemu ho začala zmáhat dřímota. Zpěvavá řeč plynula jako tichá řeka klidným podvečerem, jako konejšivá ukolébavka. Zaplavila ho překvapivá úleva od bolesti. Usnul.

Instinkty zloděje koní jej probudily uprostřed noci. Něco se změnilo, zvuky, pachy, atmosféra. Srdce vhánělo do tepen vzrušení a on se pohnul ve snaze rychle vstát. Až se mu zatmělo před očima, jak jej ostře zabolely útroby a hluboké rány snad ve všech končetinách. Se syknutím vypustil vzduch z plic.

V tu chvíli ucítil konejšivý dotek na rameni. Vlídně, nicméně rozhodně jej teplá dlaň zatlačila zpět na podlahu. Chlapec mu zašeptal pár slůvek do ucha. Dag pohříchu vůbec nepochytil jejich význam, protože jím projela silná vlna vzrušení. Hoch se tichounce zasmál, jako kdyby přesně věděl, co se psanci děje mezi třísly.

Zmatený Dag zůstal ležet, zato oba bojovníci se bezhlučně zvedli jako sivé stíny. Větší proběhl bleskově kolem a vyklouzl ven z chýše. Hezounek zaujal obranný postoj vedle dveří. V Dagových žilách klokotal příval adrenalinu. Nechtělo se mu trpně očekávat rány osudu. Nadzvedl se, aby se přes svá zranění zapojil do boje. Mladík otočil nezřetelnou bledou tvář k němu a nesouhlasně sykl. Rukou velitelsky naznačil, co od rebela očekává.

Zůstal tedy ležet a zaposlouchal se do tmy vůkol.

Uvědomil si, co jej vytrhlo ze spánku. Zvuky boje, rány, tlumený vzlykot, polohlasem pronášené úsečné příkazy. Praskání dřeva, hučení plamenů. Že by po něm vojáci nadále pátrali? Slídí po jedné oběti, ovšem likvidují vše, co jim stojí v cestě? Dag se nikdy nepovažoval za lidumila, ale nad panovníkovou logikou se podivil. Kvůli němu byl král ochoten vypálit vlastní vesnici?

„Musejí tě opravdu nenávidět,“ zamumlal hoch. „Co jsi provedl?“

„Ani se neptej!“ Ušklíbl se. Pokud zachránci zjistí důvod Harukovy sžíravé touhy po Dagově krvi, jejich velkorysá pomoc se vytratí do nenávratna. I v šeru si všiml, že na klukově tváři bleskl úsměv. Hrklo v něm. Dokážou andělé číst myšlenky?

V temně rudém přísvitu boje náhle hoch prudce máchl rukou a vyzval gestem zraněného, aby se zvedl. Zatímco se Dag štrachal na nohy, vrzla vrátka a dovnitř proklouzl druhý.

„Padáme odsud!“ vyzval přítomné. Hezounek jedním chvatem shrábl přikrývky, druhý popadl vak a podepřel psance.

„Dobrý?“ ujistil se.

Co na to říct? Jen přikývl a narovnal se.

Zatnul zuby, potlačil bolest a následoval zachránce. Opatrně vyběhli z polorozpadlé chýše do divokého zmatku venku. Nezemsky zářivé bytosti a hledaný uprchlík netvořili zrovna nenápadnou skupinu. Navzdory faktům však proklouzli nepozorováni mezi plůtky zahrádek na úzkou pěšinu krytou keři hlohu a šípkové růže. Pokračovali na hráz rybníka a poté do řídkého listnatého hájku.

Kouzla? Dag by tomu věřil.

Ozvalo se tiché zaržání. Jako snové přízraky z kalné tmy vystoupili dva bělouši a vraník. Dag klopýtl.

„U všech bohů,“ vydechl. „Nádherná zvířata! Jsou vůbec skutečná?“

„Pojď, vtipálku.“ Starší nečekanou silou pomohl raněnému renegátovi do vraníkova sedla.

„Drž se pevně,“ doporučil důrazně chlapec.

Koně totiž vzlétli. Tedy… skoro.

2. kapitola - Pokušení

Vítr ševelil listím, pablesky sluneční záře kropily mech. Dag se nedočkavě zahryzl do pečeného králičího stehna. Spálil si jazyk, ale pokračoval ve žvýkání a hltání jídla. Snažil se nevnímat hocha naproti sobě, který seděl na zkřížených nohou, noblesně trhal kousky masa a vkládal si je do úst.

Dag se neudržel a letmo vzhlédl. Mládenec byl obdařen naprosto dokonalými křivkami rtů. Olízl si prsty špičkou růžového jazyka. Při všech bozích! Psanec opět zavrtal zrak do země.

„Neruším vás?“ ozval se podrážděně starší společník. „Rád bych se připojil k diskusi.“

„Žádnou nevedeme,“ zasmál se chlapec. „Obávám se, že náš přítel nic takového jako přenos myšlenek neovládá.“

Dag něco neurčitého zahučel.

„Dobrá,“ pokračoval mladík s fialkovýma očima, „konečně máme trochu klidu. Koho jsme vlastně zachránili? Čím jsi panovníka tak strašlivě naštval?“

Rebel si odkašlal. „Jmenuji se Dag. Ehm, Dag,“ zopakoval, aniž by dodal rodové jméno. „Našeho vládce rozčiluju pouhou svou existencí.“

Hezouni si vyměnili pohledy. „Vážně?“

„No, ukradl jsem pár koní.“

Tentokrát se jejich tváře zachmuřily. Starší se nevědomky ohlédl po luxusních zvířatech pasoucích se opodál.

„Vás bych nikdy neobral!“ bránil Dag dotčeně svou zlodějskou čest. Copak lze chápat jako něco špatného okrádání muže, který povraždil protivníky, násilím se zmocnil trůnu a doslova se brodí v krvi? Ne, žádný zločin vůči tomuto králi není nemorální.

„To ani nezkoušej,“ doporučil mu ten mladší a krásnější. „Jmenuji se Andari a můj bratr je Lex.“

„Co jste zač?“ vyhrkl. „Odkud pocházíte?“

Mladíci se po sobě znovu podívali. „Přicestovali jsme z Ereboru.“

Dag zkoprněl. Z království ukrytého kouzly za neprostupným pohořím do Sluneční říše nepřicházel nikdo.

„Jaké štěstí očekáváte v této bohy zavržené zemi?“

Andariho rty volající po polibku se zvlnily v lehký úsměv. „Jenom cestujeme a poznáváme cizí kraje. A příkré hodnocení vlasti jsi hodně přehnal. Ani vzdáleně netušíš, jak vypadá skutečná nepřízeň vyšších mocností. Momentálně překonáváte pouze lehké obtíže. Pár lidí zde podlehlo chamtivosti a vidině moci. Ostatní jim zatím nekladou odpor. To je celé.“

„Jaké jsou tvoje plány?“ Lex zavrtal do hranatého siláka fialkový pohled. „Co já vím o králi Havranovi, velkorysost a laskavost jsou pro něj sprostá slova. Existuje místo, kde bys byl před jeho hněvem v bezpečí?“

Dag sklesle zavrtěl hlavou. „Chtěl jsem se ukrýt na svém panství pod Tabulovými horami. Ale vojáci mi brání v návratu a ženou mě odtamtud stále dál a dál.“

Andari tiše hvízdl. „Jsme téměř na protilehlém konci říše.“

Co na to říct? V nastalém tichu jasného dne se neslo jenom družné praskání ohně a veselé švitoření ptáků. Dag ohryzával pečínku. Uvědomil si, že ji drží ve zraněné ruce. Zahojila se v průběhu tří dnů?

„Děkuji vám za pomoc a uzdravení,“ zahuhlal. „Jste čarodějové?“

„Ne. Ale trochu kouzlit umíme.“

„Takže už je ti dobře?“ ujišťoval se Lex. „Víc pro tebe asi nemůžeme udělat. Máme namířeno do Jezerní země, což je dál směrem na východ, a to odporuje tvým plánům. Zřejmě se budeme muset rozloučit.“

Dag souhlasně přikyvoval. Dostal rozhodně víc, než kolik očekával.

„Ty nás chceš opustit?“ podivil se Andari.

„Ne, rozhodně nikoli,“ vyhrkl Dag a cítil, že rudne. „Ale věci se mají přesně, jak řekl Lex. Můj domov leží na západních hranicích. Míříme každý na opačnou stranu.“

„Hloupost! Sice jsme pronásledovatele zmátli několika lehkými iluzemi, ale pátrat po tobě nepřestanou. Pokud se odsud vydáš na cestu zpět, vrhneš se jim rovnou do náručí. Já bych věděl o lepším řešení. Pojeď s námi. Stejně nemáš koně ani prostředky. Zase bys musel něco ukrást, a to by plánované očistě svědomí příliš neprospělo.“

„Přeskočilo ti?“ podivil se Lex dočista neandělsky. Otrhaný psanec mu začínal lézt na nervy. Jako objekt dobrých skutků naprosto vyhovoval. Jako společník při putování nikoli.

„Ani v nejmenším, bratře. Jeho záchrana nebyla snadná. Pokud jej nyní opustíme, veškeré úsilí vyjde naprázdno.“

Lex si místo odpovědi ztěžka povzdechl.

Dag se cítil rozporuplně. Ve spolku s pohlednými hochy se jeho šance na přežití prudce zvýšila. Na druhou stranu Andariho blízkost v něm vzbuzovala touhu tak mocnou a tak zvrácenou, že by nejraději vyskočil a prchal pryč zběsileji než před samotným Harukem Havranem.

Jako kdyby jej chlapec se safírovýma očima slyšel, zářivě se usmál. „Neboj. Všechno dobře dopadne.“

Dag si nedovolil úšklebek, zato Lex si nedělal násilí. Ovšem proti novému parťákovi už nevznesl žádnou námitku a společně vyrazili na další pouť.

***

Andari se ladně svezl z bělouše. Dag jej následoval.

„Tady je tak krásně,“ vzdychl plavovlásek. Zářícíma očima hltal okolí jezera, smutné vrby máčející zelené šlahouny v hladině, břehy porostlé hedvábnou travou a pestrými květy. Nad okolními lesy se zvedala vrchovina.

Popošel pár kroků a plácl sebou na pažit. Dag bez řečí obstaral koně. Napadlo ho, že by vznešeným cizincům mohl klidně a rád dělat podkoního. Sotva byl s touto prací hotov, začal chystat roští na oheň. Okatě ignoroval ležícího společníka.

Zato ten z hranatého psance nespustil oči.

„Vykašli se na to,“ ozval se Andari svůdným hlubokým hlasem s náznakem smíchu. „Vždyť je vedro!“

„Můžu uvařit čaj, než se Lex vrátí. Chytím králíka, udělám večeři.“ Neměl hlad, ale chlapcova blízkost jej znervózňovala.

„Propána, pečené veverky už mi lezou ušima ven.“ Posadil se. „Pevně věřím, že Lex koupí něco dobrého. Za libovolnou sladkost jsem ochoten uvolnit spoustu zlaťáků z otcova jmění.“ Zasmál se vlastnímu žertu.

Dag odhadl možnosti vesnice, kam starší bratr zamířil doplnit zásoby. „Když budeme mít štěstí, hostinský prodá pár koláčů. Válka se tímto krajem prohnala za poslední desetiletí několikrát, obyvatelstvo trpí hladomorem. Vládkyni Jezerní říše zachutnala svoboda a našim pánům se to pranic nelíbí, tak na ni setrvale útočí.“

Andari nevěnoval pozornost rozboru politické situace. Mhouřil safírové oči do slunce a pobaveně se na Daga šklebil. „Proč se nenatáhneš vedle mě?“

„Raději se vykoupu,“ napadlo ho při pohledu na třpytné vlnky.

Potřeboval nutně zchladit. Bleskově ze sebe serval oblečení a vběhl do vody. Nebyla tak ledová, jak předpokládal. Léto se klonilo do druhé půli, horké dny ji stačily prohřát. Zajel pod hladinu a usilovnými tempy se vzdaloval od břehu.

Když po hodné chvíli vylézal na břeh, slunce se kutálelo za kopce na západě. Tráva zezlátla, Andariho vlasy zářily. Seděl ve své oblíbené pozici se zkříženýma nohama. Na ohništi bublala voda. Zakřenil se na mokrého hromotluka.

„Ulovil jsi rybu?“

„To mě nenapadlo,“ přiznal Dag a nejistě přešlápl z nohy na nohu.

„Neboj, já nekoušu,“ pronesl hezoun svůdným sametovým hlasem a ukázal na pažit vedle sebe.

Dag už opravdu netušil, kudy kam, rozervaný touhou i předsudky. Zdráhavě si přisedl.

„Lex tu bude každou chvíli,“ pronesl zbožné přání.

„Nikoli. Trochu se zdržel. Ve vesnici v údolí nesehnal všechno, co potřeboval. Vypravil se do sousední. Vzkazoval, že se opozdí.“

„Čtete si navzájem myšlenky?“

„Spíš si posíláme zprávy. Čtení myšlenek je poměrně obtížné a taky hodně neslušné. Člověk by měl mít aspoň uvnitř své hlavy soukromí.“

„Myslíš, že bys mě to mohl naučit?“

Andari přimhouřil oči. „Není to moc dobrý nápad. Zcela jistě ti čarování nepůjde dobře.“

„Považuješ mě za hlupáka,“ usoudil Dag odevzdaně.

„Není to tak zlé,“ zasmál se chlapec. „Důvod je jiný. Patříš do společnosti, která čáry nepoužívá a nevěří na ně. Náš vztah k magii je přesně opačný. Obklopuje nás na každém kroku. Já jsem se dokonce díky kouzlu narodil. Když se budeš učit čarovat, budeš mít potíže, a navíc přijdeš o ochranu.“

„Jakou máš na mysli?“ podivil se.

„Neumíš kouzla používat, ale zároveň na tebe moc nepůsobí. Jsi vůči nim odolný.“

Soumrak postupoval. Obloha na východě ztmavla, nad obzorem vzešla první hvězda. Jezerní břeh zčervenal pod posledními šikmými paprsky. Uvědomil si, že fascinovaně zírá na chlapcovy rty.

„Polib mě,“ zašeptal Andari.

Dagovi bylo na umření. Copak je správné mít erekci při pohledu na osobu s penisem?

„Nemůžu. Jsi muž,“ vysoukal ze sebe.

Přes Andariho tvář přelétl úsměv. „Ano. A líbím se ti. Tak mě polib.“

„To je… odporné.“

„Vyzkoušej to. Přestanu tě přitahovat.“

Na tom něco bylo. A možná byl vlastní rozpolceností unavený. V břiše se mu svíjely obavy, co by tomu řekli lidé. Zároveň měl plnou hlavu andělské tváře, ladných údů, smyslného hlasu a příjemné vůně. Dobrá, tak to vyzkouší. Políbí chlapa, pozvrací se a bude pokoj.

Anebo taky ne.

Chlapcovy rty chutnaly po malinách a medu. Byly měkké, vstřícné, zároveň sladké i trpké. Při prvním nesmělém doteku jeho kůže zabrněla, jako kdyby Andari vysílal jiskřičky. Touha mu projela mozkem až do páteře a zachvátila celé tělo. Pootevřel ústa a hladově se na krasavce vrhl.

Andari mu vyšel ve všem vstříc.

Dagovi vybuchl v hlavě ohňostroj. Prsty zajel do zlatých kučer. Ucítil chlapcovy dlaně na své šíji, jak mu lačně přejíždějí po svalech ramenou. Při Kiře, nikdy ničí polibky nepůsobily tak opojně. Ústy prozkoumával každý kousek líbezného obličeje, krk, jamku u klíční kosti, svůdnou část odhalené hrudi. Rukama sjel níž a… představil si, jak sevře chlapcovu bradavku.

Protichůdnost myšlenky jej dočista porazila. Prudce se odtáhl. S vytřeštěnýma očima lapal po dechu. Při Kiře, co to prováděl?

Andari měl rozpálené tváře a zrychlený dech. Poskytl silákovi chvilku na uklidnění. Přejel si jazykem rty. V Dagovi se při tom pohledu vzedmula vlna vášně.

Přesto zaskuhral: „Já nemůžu… Nemůžu se tě dotýkat!“ Představa, že sáhne chlapci do rozkroku, ho dočista děsila.

Ale Andari se přes očividné rozrušení lehce usmíval. „To je v pořádku. Lex by tě zabil!“ Naklonil se k Dagovi. „Nehýbej se,“ zašeptal mu do ucha. Začal líbat jeho. Prozkoumával ústa jazykem, lehce hryzl rty. A pokračoval níž. Vyhrnul halenu, přejel dlaněmi po žebrech.

Povalil siláka na záda.

„Co to provádíš?“ zamumlal naprosto rozervaný svalovec, když mu zlatovlasý bůžek olízl bradavku.

„Hraju si.“ Rozhodně mu nečinilo potíže vzít Dagův penis do dlaně. Zkušeně přitlačil a přejel od kořene k žaludu.

Ten proti své vůli zasténal rozkoší a vzepjal se v bedrech. „Říkal jsi, že mě Lex zabije!“

„Však taky nech svoje ruce na pokoji.“

„Ale ty…“

„Já si můžu dělat, co chci.“

Dag se neovládl. Prsty zabořil do zlatých vlasů ve svém klíně. Ztěžka dýchal, polykal sliny. Ty nejkrásnější, nejsladší rty jej právě přiváděly na vrchol blaha.

***

„Co jste to tady prováděli?!“

Dag se s úlekem probudil a mžoural na rozezleného Lexe. Zůstal ležet, akorát opatrně odtáhl ruku, kterou k sobě Andariho ochranitelsky tiskl.

Ten se zavrtěl a zamumlal: „Co řveš? Když nespíš ty, musejí být ostatní taky vzhůru?“

Fialkové oči se zavrtávaly do Dagova mozku. Psanec se s úlekem vymrštil do sedu. Nemohl si totiž pomoct, právě myslel jen na to jedno. Přesněji na toho jednoho a všechny prováděné nezbednosti.

„Lexi!“ zasyčel Andari varovně. I v tlumeném světle skomírajícího ohně a vzdálených hvězd bylo vidět, že mu tváře hoří.

Velký bratr se kupodivu s úšklebkem narovnal. „Vás dva nenechám už ani chvilku samotné.“

„Starej se o sebe!“

S povzdechem nad aktivitami mladšího sourozence zavrtěl hlavou. „V lásce a válce je prý dovoleno vše, a každopádně proti gustu… Nezajímá vás, co jsem přivezl?“

Andari s brbláním vyskočil na nohy.

Dag jej následoval pomaleji. Pokoušel se pochopit vzniklou situaci. Kdyby on přistihl chlápka, který osahával mladšího bratra, zabil by ho.

Lex se však zlobil jen naoko. Nad zjištěnými nepředloženostmi mávl s neuvěřitelnou velkorysostí rukou. Vytáhl z vaku kornout, kolem něhož se rozlila vůně karamelu. Sladkosti podal s úsměvem Andarimu. Ten hopsal nadšením. Načež kývl na psance a poplácal po krku statné zvíře, které přivedl.

„Mimochodem tento hnědák je tvůj. Proto jsem se zdržel. Sehnat dobrého koně je v tomto kraji opravdu obtížné.“

Dagovi se zadrhl dech. Namísto výprasku, který si beztoho zasloužil, mu Lex nabídl koně? V jakém vesmíru se právě octl?

Starší bratr znovu zavrtal pohled do rebela. „Děkovat mi nemusíš. Ale drž ruce dál od mého sourozence, nebo ti je přerazím!“

„Jistě,“ zahučel psanec.

A najednou se mu v mysli zjevila slova, jako kdyby je někdo napsal velkými písmeny. Buď bez obav. Takové zranění snadno kouzlem uzdravím.

Andari lišácky mrkl a znovu zabořil nos do kornoutu.

Lex si hluboce povzdechl.

3. kapitola – Jezerní říše

Výhled na území Jezerní královny byl romantický. Jakmile se vydrápali na poslední vrcholek kopcovitého území, rozprostřelo se před nimi nekonečné množství členitých vodních ploch. Pableskující hladina přerušovaná ostrůvky a šíjemi země sahala až za obzor. Uprostřed se v lehkém oparu zvedalo jakoby přímo z vody sídlo Jezerního lidu. Město postavené na výspách pevné půdy a pilotách zaražených do dna.

„To je děs,“ vyklouzlo Dagovi.

„Myslíš? Mně to připadá malebné,“ usoudil Lex.

Prakticky uvažující psanec zavrtěl hlavou. „Jaký stavební materiál použili? Kamení by museli vozit bůhví odkud a dřevo ve vodě shnije.“

„Slyšel jsem, že to dubové ztvrdne na kámen,“ uvažoval Andari.

„Možná, ale bydlet bych tam nechtěl.“

„Jo. Člověk má pořád neodbytný pocit, že táhne chlad od vody,“ uchechtl se Lex.

Pobídli koně a rozjeli se serpentinou obchodní silnice k přístavišti.

Cestou Andari a Lex rozváděli teorii, proč vládci Sluneční říše v historii úporně trvali na záboru pochybných a chudých území, k jakým patřily právě Jezerní říše či Erebor. Samá voda případně kamení, a užitek žádný. Ačkoli Daga několikrát vyzvali, aby vyslovil vlastní úsudek a zapojil se do diskuze, ten zarputile mlčel. Na podobné otázky beztoho žádný názor neměl.

V celé Sluneční říši skomírala obchodní výměna na úbytě. Ani zde široko daleko nepotkali živáčka, což Dag interně považoval za plus. Ovšem bratři se nudili. Při sestupu do nížiny projeli smíšeným hájem a ladem ležícími poli, až dorazili k břehu rozsáhlé vodní plochy. Cesta končila u opuštěného přívozu a nachýlené chatrče pro obsluhu. Starý převozník seděl na molu, chytal ryby, žvýkal tabák. Jakmile zmerčil nečekané návštěvníky, postavil se a obezřetně jim zamířil v ústrety.

Na plácku před chajdou seskočili z koní. Stařík se zastavil v uctivé vzdálenosti, odplivl hnědou slinu.

„Kdo jste a co tu pohledáváte?“ zavrčel nezdvořile.

„Proč by tě to mělo zajímat?“ odsekl ve stejném duchu Andari. „Jsi schopen nás převézt do sídla Jezerní královny? Pokud ne, stačí, když nám půjčíš loď.“

„To by se vám tak hodilo!“ Odplivl další chrchel.

„Ano, hodilo,“ začal Lex smířlivým tónem. „Sám vidíš, že nejsme vojáci. Cestujeme z dalekých krajin a rádi bychém se poklonili vaší vládkyni. Samozřejmě se za tvé služby bohatě odvděčíme.“ Sáhl do váčku a zachrastil lesklými penízky.

To starce obměkčilo. Uklidil rybářské náčiní a začal chystat loď. Spíše tedy prám. Vstoupil na nízké, široké plavidlo s nevysokými boky. Neurvalým pohybem hlavy vyzval cestující, aby na palubu převedli koně. Andari vtipkoval, jak by kocábka zvládala plavbu za větrného dne a vlnobití. Převozník neodpověděl, jen plivl do vody další slinu hnědou od tabáku.

Dag mlčel a uvažoval, jak nepředstavitelně musejí být cizinci bohatí.

Sotva se nalodili, stařec rozvinul plachty, chopil se kormidla a ve slabém vánku líně vypluli. Plavidlo se pohybovalo rozvážně, nicméně spolehlivě a bezpečně. Andari nedokázal potlačit nadšení.

„Viděl jsi už někdy tolik vody pohromadě?“ dorážel na bratra a po palubě se pohyboval lehkým tanečním krokem. „To je úžasné, úžasné! Podívej na ten obzor. A ty barvy! Jsme jako v nějakém obrazu ze sna!“

Dag si uvědomil, že při pohledu na takový gejzír radosti samovolně roztahuje tvář k úsměvu. Andari si toho všiml a mrkl. Postavil se vedle něj, drcl mu do ramene.

„Líbí se ti to?“

„Moc,“ souhlasil psanec, ale vzhledem k tomu, že zíral do Andariho modrých očí, nebylo zřejmé, co přesně hodnotil. Mládenec se neudržel, popadl Daga za ruku a políbil ji na hřbet.

Chvíli to vypadalo, že staršího bratra z celého výjevu raní mrtvice. Zbrunátněl, nesouhlasně sykl a zavrtěl hlavou. Na to Andari bojovně zvedl bradu. I Dag podlehl kouzlu chvíle a objal plavovlasého chlapce kolem ramen. Lex protočil panenky a s neurčitým brbláním se odvrátil.

Nejspíš tehdy Dag sám sobě přiznal, že jej přitahují muži.

Město Awa se nořilo z vln a lehkého oparu vodní tříště. Zdánlivě přímo na hladině stály nízké, vesele barevné domky s legračními pokroucenými stříškami. Všechno zhotovené ze dřeva zdobeného náročnou řezbou, ověšené fáborky, zvonky a lesklými koulemi.

Převozník nepromluvil slova za celou cestu. Obratně kormidloval k přístavišti, přistál, počkal, dokud se pasažéři nevylodili, a odrazil od mola.

„Čím budete ty koně krmit?“ ušklíbl se místní kluk sedící na schůdcích k vodě. „Rybama?“

Andari a Lex se po sobě podívali. „Proč ne?“

Jezerní město šířilo svoje kouzlo. Vítr voněl vodou, rybinou a kouřem. Ozdoby na střechách chrastily a cinkaly. Vlny šplouchaly o kůly v přístavišti. Hladinu v barvě ušlechtilé oceli přerušovaly ostrůvky zeleně a loďky s pestrými plachtami. Rozmlžený předěl na obzoru nejistě ohraničoval podmračenou oblohu.

„Škoda, že tento poetický kout neobjevili rinóští malíři,“ zalitoval Andari.

Jediného Daga nechávaly scenérie vhodné pro krajinomalbu chladným. Omámeně zíral pouze na svůj zlatistý objekt lásky.

Lex jako obvykle obrátil pozornost k praktickým stránkám života. „Něco bych snědl. Hej, chlapče,“ oslovil hubatého místního uličníka, „kde najdeme slušný hostinec?“

Dítě se pro tentokrát rozhodlo pro nezdvořilé mlčení. Zvedlo umolousanou tvář. Přejelo návštěvníky bleděmodrým pohledem. Beze slova vyskočilo na nohy a upalovalo pryč. Urozený šlechtic zůstal nechápavě zírat.

„Zaslechl jsem zvěsti, že lidé Jezerní říše nejsou právě vstřícní,“ utrousil Dag.

„Bohužel se mi doneslo totéž,“ přiznal Lex. „Nevěnoval jsem tomu pozornost. Chtěl jsem Awu vidět, a podle všeho za to stojí. Ale nemusíme se zdržovat dlouho.“

„Hlavně abychom se vůbec dostali odsud,“ sýčkoval Andari při pohledu na vzdalující se přívoz.

„Přeplaveme.“ Lex máchl sebevědomě rukou.

Vydali se nazdařbůh do spleti uliček a kanálů po dřevěných chodnících, přilepených k domům jako jakési římsy. Mnoho lidí nepotkali, a pokud ano, místní se na ně mračili jako na démony. Na pozdravy neodpovídali, před dotazy nezdvořile prchali.

„Měli jsme Daga doprovodit na jeho hrad a pak se přes říši Rinó vrátit domů,“ hudral Andari. „Tady je to naprosto děsné! Kolik jsi vůbec utratil za plavbu sem?“

„Hodně,“ odvětil bratr zvesela.

Zmínka o cestě domů Daga rozmrzela. Opojná blízkost Andariho způsobila, že odsunul starosti běžného života do pozadí. Zapomněl na královu zášť i povinnosti vůči svému panství. Nyní jej zaskočila představa, že jednou zlatovlasý vílí chlapec zmizí úplně.

Sice krásným, nicméně nepřátelským místem bloudili do setmění. S postupujícím soumrakem nad vchodem do každého domu rozsvěceli obyvatelé lucerny. Ale ulice se dočista vylidnily. Měšťané pozavírali okenice, takže pouť začala připomínat cestu městem duchů.

„Hostinec hledáme špatně,“ usoudil Lex. „Vyhlížíme totiž stavení s otevřenými dveřmi nebo vývěsným štítem, které nás bude zvát dovnitř. Náš předpoklad je chybný. Místní jsou zjevně velcí introverti a cizincům se brání všemi prostředky. Není vyhnutí, vrátíme se do přístaviště. Nějak přečkáme noc a ráno přeplujeme zpět na pevninu. Co jsem chtěl vidět, to jsem viděl. Historku o podivném kraji dám po návratu k dobru nad džbánem vína.“

„Nesuďte tak příkře, mladý muži,“ ozvalo se z kaluže temného stínu naproti přes úzký kanál.

Poutníci vytasili zbraně dřív, než kohokoli zahlédli.

„Zdá se, že jsem soudil ještě mírně,“ povzdechl si Lex.

„Ale pánové, snad nebudeme svoje záležitosti řešit násilím,“ ozval se opět mužský hlas. Neznámý se pohnul. Světlo lampy vykreslilo vysokého člověka v tmavé pláštěnce s kápí do čela. Po protějším chodníku se blížil k nedalekému můstku. Pohyboval se, jako kdyby plul, naprosto nehlučně. Přešel nad černou vodní hladinou. Zastavil se zhruba pět kroků před cestovateli. Do obličeje mu neviděli, zpod kápě čouhala jen úzce zastřižená šedivá bradka.

„Naše vládkyně se doslechla o vzácných hostech, kteří dorazili do jejího města. Cítila se velmi dotčena vaší nezdvořilostí, ale přesvědčil jsem ji, že na vině je mládí a nezkušenost.“

„Jakou nepředloženost jsme spáchali?“ zeptal se Andari tichým hlasem, který přiměl Dagovy chloupky na zátylku povstat.

„Neohlásili jste se ihned po přistání v královském paláci.“

„Omlouváme se,“ pronesl Lex stejným tónem.

Dagovi se zpotily dlaně. Neznámý nepůsobil přívětivě, ale v danou chvíli byl psanec zatraceně rád, že patří do týmu vílích hochů. Kam se hordy Harukových zabijáků včetně strašidelného vyslance Jezerní královny na tyhle dva hrabaly!

„Vážení hosté, vždyť jsme si právě všechno vysvětlili! Schovejte, prosím, zbraně. Královna je velkorysá a očekává vás na svém dvoře.“

Dlužno dodat, že neměli příliš na vybranou, pokud se chtěli najíst a strávit noc jinde než na molu v přístavišti. Andariho půvabnou tvář zkřivil úšklebek, když zasouval meč do pochvy. Následovali zakuklence. Ten kráčel rázně a po zdejším způsobu mlčky. Dag uvažoval, jak daleko je k nejbližší pevnině. Nejraději by i s koněm skočil do vody a pokusil se odplavat.

Hloupost! ozvalo se mu v hlavě. Andari se lehce pousmál.

Palác za tmy neviděli zřetelně. Nejspíš se jednalo o největší stavbu ve městě jak rozlohou, tak výškou. Nacházel se na jednom z ostrovů. Z dřevěných chodníků totiž sestoupili na pevnou půdu. Průvodce nabídl ustájení pro koně. Královna jako jediná tuto úsluhu mohla cizincům poskytnout. Nebylo vyhnutí, svěřili zvířata nerudnému chlapíkovi u brány. Dag si všiml, že Lex každého koně poplácal a cosi mu pošeptal. Asi po tisící usilovně zatoužil octnout se na míle daleko odsud.

Majestátní vchod byl osvětlen množstvím lamp. V souladu s místní rozporuplností vypadala dřevěná stavba i v noci malebně. Střechy měla zkroucené, jako kdyby stavitelé vzali jehlan a špici mu otočili kolem osy. Každou plochu umělci vyřezali do ozdobných geometrických vzorů a pestře nalakovali.

Průvodce v bráně shodil kápi. Muž středních let s prošedivělými vlasy je vedl k hlavnímu vchodu. Vystoupali po několika stupních k širokým dvoukřídlým vratům s bohatým portálem. Dveře se otevřely, na cestu padla přívětivá žlutá záře.

Vešli do rozlehlé nízké síně rozdělené řadami sloupů na hlavní a dvě boční lodě. Ve vzduchu se válela mračna kouře. Dag uvažoval, jakým způsobem se udržuje teplo ve městě ze dřeva. Na druhou stranu vody na hašení požárů bylo kolem dost. Kráčeli po masivních dřevěných trámech, pod nimiž se ozývalo šplouchání vln. Palác stál na pevné zemi zjevně pouze částečně. Dagovi se zhoupl žaludek, když si představil studenou hlubinu pod nohami.

Na vzdáleném konci síně viděli pódium a vysoký zlacený trůn. Předstoupili před vládkyni a hluboce se poklonili.

Nastalo tísnivé ticho.

Panovnice sama vypadala trochu jako ryba. Sledovala je světlemodrým pohledem. Hlavu jí zdobila čelenka vykládaná říčními perlami. Jemné vlasy neurčitě plavohnědé barvy poletovaly kolem hlavy, jako kdyby plavaly ve vodě. Na sobě měla lesklé tyrkysové šaty, které v panujícím přítmí nejvíc ze všeho připomínaly šupiny.

„Vítám vás na svém dvoře, vzácní hosté,“ promluvila s podivnou ozvěnou. Člověk měl pocit, že jí naslouchá se zalehlýma ušima.

Lex se ujal role mluvčího. Vzletnými slovy a květnatými frázemi poděkoval za přijetí, omluvil neznalost místních poměrů a případná pochybění vzniklá z tohoto důvodu. Až teď si Dag všiml, že jeho druh v rukou svírá jakýsi oválný předmět. Načež schránce odklopil víko. Jako kdyby se kolem rozsypaly karmínové hvězdy. Kalné světlo olejových lamp se zablyštělo na ploškách broušeného drahokamu ve tvaru slzy, sklouzlo po jemně spletených okách zlatého náhrdelníku. Lex podal šperk královně.

„Věnuješ mi jeden ze vzácných rudých démantů svého otce, princi?“

Lex sebou trhl. „Ty víš, kdo jsem?“

„Ovšem. Předpokládám, že svou přítomnost patřičně vysvětlíte. Nemíváme v Awě mnoho návštěv z pevniny. A náhle připlují potomci nejmocnějšího čaroděje Světa v jedné družině s bratrem anáronského krále. Jaký je pravý účel vaší cesty do Jezerní říše?“

Lex a Dag se vzájemně přeměřili.

Ty jsi Harukův bratr?!

Proč myslíš, že tak převelice touží zabít právě mě? Dag se snažil uvažovat přímočaře, aby byly jeho duševní pochody snadno k přečtení.

Andari zachoval klid.

„Setkali jsme se náhodou,“ zdvořile odpověděl královně. „Cestujeme po světě z čisté touhy po poznání. Naše kroky do tvé říše nevedla žádná postranní myšlenka.“

„Chceš mi namluvit, že Sokolové a Havrani uzavřeli přátelství? To dřív vstane slunce na západě.“

Andari si těžce vzdychl. Dag pevně sevřel víčka. Nebylo divu, že vládkyni ryb podivné spojenectví znejistilo. Kdyby se Havran na trůnu usmířil se svými protivníky, stal by se z něj silný soupeř.

Královna však nečekaně zatleskala rukama radostně jako malá holčička.

„Jak se zdá, nejvíc jsem překvapila já vás. Putovali jste spolu a neznali vzájemně svou identitu? Drahé děti! Je tak milé se s vámi potkat. A z vás dvou se dokonce stali milenci!“ Potměšilým úsměvem počastovala zoufalého Daga a vyrovnaného Andariho. „Rozkošné! Umožním vám strávit noc ve společné ložnici.“

„Jste nesmírně pozorná,“ pronesl Lex tiše.

Královna se zasmála studeným tónem. „Přece bys nežárlil na bratrovo potěšení? Mohu vás nyní pozvat ke stolu? Jistě oceníte pozdní večeři ze skromných darů mé země.“

Nemohli odmítnout.

Ačkoli Dagovi kručelo v břiše, čirého pekla, které následovalo, by se od momentu vzdal. Z duše nesnášel pokrmy připravené z ryb. Na tabuli pochopitelně převažovaly. Stal se terčem královnina ostrovtipu. Lex či Andari by na její invektivy odpovídali pohotově odpovídajícím způsobem. S nimi však neprohodila slůvka. Zloděje koní trápila. Nepřímo jej osočila ze všech Harukových zločinů jako spolupachatele. Hloupé bylo, že v případě bratrových aktivit on patřil mezi oběti.

Rýpal se v jídle a snažil se vyvolat dojem, že mu chutná. Na jízlivé poznámky odpovídal červenáním a koktáním.

Královna ho posměšky, vydíráním, škádlením a všelijakými dalšími manipulačními technikami několikrát přinutila, aby u stolu políbil Andariho.

Dag by ho líbal, dokud by nezaprodal poslední zbytek duše v těle. Ale nikoli veřejně. Zlatovlasému chlapci se chvěly slzy na řasách a ústa chutnala slaně. Silák se držel desky stolu, aby nevyskočil a nezpůsobil krvavou pohromu, přesně jak se od příslušníka rodu Havrana dalo očekávat.

K určeným ložnicím je v pozdní noci odváděla sama panovnice. Staršímu bratrovi popřála sladké sny před modře lakovaným vstupem. Milence nasměrovala naproti k ohromným dvoukřídlým, červeně natřeným dveřím. Rebel zatnul čelisti a přemýšlel, co by se stalo, kdyby babiznu na místě uškrtil. Jeho život tak jako tak neměl valnou hodnotu. A snad by svým skutkem trochu očistil tvář Světa.

K jeho údivu však Lex s velkorysým gestem popřál přítomným dobrou noc. S rukou na klice se otočil.

„Nedělejte moc velký rámus,“ doporučil svým druhům poraženě a šel spát.

4. kapitola - Návrat

Vlnky šplouchaly do boků plavidla. Plachty nabíraly vítr a poháněly loď na západ k břehům pevniny. Lex se několikrát s úlevou zhluboka nadechl. I koně na čerstvém povětří pookřáli. S nadějí vyhlíželi zelené pastviny. Andari seděl u zábradlí plavidla a ruku si máchal ve vodě.

Dag se přihlouple usmíval. Byl zamilovaný až po uši.

Předchozího večera uléhal líbezný vílí hoch unavený a smutný. Přesto jeho dráždivá blízkost přivedla hromotlukovu krev do varu. Nikdy by objektu své lásky neublížil. Chtěl jej pouze potěšit. Dotkl se vlasů ve struktuře těžkého hedvábí. Něžně políbil snědé líce. Jamku u klíční kosti. Víc si netroufal. Bránily mu jak Lexovy zákazy, tak vlastní hloupé předsudky.

Kupodivu nesmělé laskání splnilo účel. Zlatovlasý nestyda náhle převrátil Daga na záda. Pohladil ho v rozkroku. V očích mu zajiskřilo, rty zvlnil úchvatný křivý úsměv.

„Můžu si s tebou hrát?“

„Rád bych,“ vykoktal silák pod záplavou vášnivých polibků, „potěšil tebe.“

„Právě tak činíš. Jen nech své ruce pěkně na pokoji!“ Přejel dlaněmi po Havranově hrudi. Sklonil se, jazykem obkroužil bradavku.

Při Kiře! Když se malinové rty sevřely kolem ztopořeného přirození, Dagův život se převrátil vzhůru nohama. S žádnou ženou nezažil tolik spalující vášně a intimní blízkosti! Žádná ho tak nevzrušila a nepřivedla k podobné extázi.

Nejspíš nastává konec světa.

Dag se zlehka opíral o stěžeň, zíral do dálky a v hlavě se mu převalovala mračna cukrové vaty.

„Jaký geniální plán máš teď?“ zeptal se jízlivě Andari staršího bratra, sotva opustili plavidlo, vsedli na koně a vyjeli po pevné zemi zpět na západ.

„Omlouvám se vám oběma. Ve snu by mě nenapadlo, že si nás babizna vychutná jako dezert. Tedy… že se s ní vůbec setkáme. Zkrátka, jak jsem mohl vědět, že hrůzostrašné pověsti o Jezerní říši nedosahují skutečnosti ani po kotníky?“

„To je dobrý, já jsem si užíval,“ odvětil Dag lehce.

Bratři propukli v úlevný smích.

„Umím si představit. Obzvlášť výslech u večeře patřil mezi nezapomenutelné zážitky,“ usoudil Lex.

„Takže ty jsi Havran?“ změřil si ho Andari pohledem ostrým jako dýka. „Bratr tě pronásleduje beztak proto, že jenom kradeš koně. Kazíš jméno rodiny. Měl bys hromadně vraždit, popravovat, vypalovat vesnice a ožebračovat lid.“

„Propána, uklidni se!“ okřikl ho kupodivu Lex. „Pro nikoho to nebylo v Awě jednoduché. Navrhuji rychlý a opatrný postup k rinóským hranicím. Kde tvoje panství přesně leží?“ obrátil se na psance.

„Nachází se nedaleko Estrelu, přímo pod Tabulovými horami. Sídlím na hradu Kordat.“

Andari zvedl hlavu. „To jméno v rinóštině znamená lípa.“

Trhl rameny. „Vždyť říkám, že sousedím s říší Černých jezdců. A lípa je tady běžný strom.“

„Proč myslíš, že právě tam budeš v bezpečí?“ zajímal se Lex pochybovačně.

„Haruk se rozhádal se všemi šlechtici, i s majiteli rozsáhlých knížectví. Společně mu jdou po krku. Asi touží po jednom místě s pomyslnou hradbou bezpečí. Na své rodné sídlo nezaútočil nikdy. Jenže je pro mě téměř nemožné se tam přes celou Sluneční říši dostat, aniž bych padl do jeho drápů.“

„Cestuješ s námi. Zatím jsi pro své pronásledovatele prakticky zmizel. Jsou zmatení. Jak sám říkáš, Haruk je zavalen obtížemi. Nemá dost zdrojů na to, aby napřel všechny síly k pronásledování jediného člověka.“

„Ale královna Jezerní říše o nás věděla,“ namítl Andari. „Dokonce víc než my sami.“

„Proč by zrovna ona spolupracovala s králem Havranem?“

„Potřebuje svou zemi ochránit a je ochotna pro to udělat úplně všechno. Na nějakém rebelovi jí nezáleží ani za mák. Klidně jej vydá králi do rukou za slib, že nezaútočí.“

Dag si pohrdavě odfrkl: „Sliby, chyby!“ Dobře znal váhu bratrových slov.

„Souhlasím,“ uznal Lex jeho stanovisko. „Nicméně se obávám, že máš, Andari, pravdu. Její zvědové nás sledují a rychlý posel již bezpochyby uhání směrem k Minaru. Tím spíš se divím, že nás bez potíží propustila a umožnila odjezd.“

„Dohromady jsme nebezpeční,“ usoudil Dag. „Vy jste čarodějové a pro mě přitáhne armáda. Rozhodně netoužila po bitce ve svém dřevěném městě na vodě.“

„Myslíte, že jsou lidé v Jezerní říši šťastní?“ pronesl zadumaně Andari.

„Nevypadali tak,“ vyjádřil své mínění Lex.

Další cesta na západ, směrem k psancovu rodnému hradu ubíhala jako krásný sen. Léto se sklánělo k podzimu. Za dnů dosud panovalo vlahé teplo, ale spalující vedra již poutníky netrápila. Na stromech se objevovaly první zlaté penízky. Země vydávala bohatství plodů.

Dag se přesto nemohl ubránit neurčitému tísnivému smutku. Připadalo mu, že ani Andari není tak lehkovážně veselý jako na počátku společného putování. Jistou odtažitost bylo nezbytné přičíst na vrub pravdě, před kterou oba zavírali oči. Přesto je dostihla. Vládcové Anáron tvořili nepřetržitou řadu chamtivých a bezectných mužů. Haruk Havran všechny výrazně předčil. A Dag byl jeho bratr.

V nejmenším jej tedy nepřekvapila Andariho reakce, když za jednoho slunného odpoledne vyjela z lesíka nad cestou družina mužů.

Dagovi se zadrhl dech. Uvažoval o svých přátelích jako o nebeských bytostech, nádherných, nepředstavitelně bohatých, prakticky neskutečných, které sestoupily na krátký čas mezi běžné smrtelníky, aby zasáhly do lidského hemžení. Připadali mu naprosto výjimeční.

Náhle se blížila družina stejně zářivých tvorů. Nesli je stejně stříbroplaví či černí koně, na jakých jezdili i bratři. Muži měli zlatavou kůži a dlouhé vlasy s různobarevnými pramínky. Oči připomínající nejvzácnější drahokamy. A vedl je člověk, jehož tvář souměrnými rysy a laskavostí soupeřila s obrazy bohů v chrámech.

Andari vydal zvuk, který překvapený Dag až po chvíli zařadil jako vzlyk. Vyrazil plavému krasavci vstříc.

„Drahý Adine! Tak rád tě vidím!“

Velitel skupiny seskočil na zem a vykročil k chlapci. Ten se z koně svezl za jízdy, poslední kroky přeběhl a vrhl se muži do náručí. Adin jej přivinul k sobě, konejšivě pohladil po vlasech. Vlídným hlasem pronášel laskavá slůvka.

Zato Lexovým vyrovnaným klidem nemohlo otřást nic. Pomalu dorazil k družině.

„Také vás rád vidím. Stala se z Anáron módní destinace? Musel celý královský dvůr vyrazit na cesty právě sem?“

Adin se zasmál. Ještě jednou stiskl Andarimu ramena. Povolil objetí, aby mohl sevřít v náruči druhého prince.

Poté, co se srdečně přivítali, nastala samozřejmě trapná část, kdy Lex vzájemně všechny představil. Dag nejistě přešlápl.

„Havran?“ ozval se Adin pochybovačným tónem. Vypadal dobrácky a neškodně, což patřilo mezi nejzáludnější iluze vůbec. Erebořané byli nepřekonatelní bojovníci, rychlí, zdatní a smrtící. „Shoda jmen?“

„Asi taková jako u bratrů,“ poznamenal hořce Andari.

Dag bezmocně polkl. Pokud mu kdy zlatovlasý milenec patřil, nyní jej s konečnou platností ztrácel. Podobný vývoj událostí sice očekával, přesto ho zaskočil. Momentálně by nejraději zemřel.

„Propána, Andari, co ti přeletělo přes nos?“ podivil se bratr. A pak spolkl jízlivou poznámku o hanbatém dovádění, místo toho jenom vyklenul obočí až k vlasům. Sličný hoch zčervenal a okatě upřel pozornost na vzdálený obzor.

Lex se obrátil na Adina. „Mohl bys nám nyní sdělit, jaké náhodě vděčíme za toto nečekané setkání?“

„Náhody neexistují, to dobře víš. Byl jsem čarodějem Davidem pověřen, abych vás našel a přivedl zpět.“

„Stalo se něco vážného?“ lekl se Andari.

„Ovšem,“ pokýval hlavou Adin. „Vaše nejstarší sestra se rozhodla provdat a přála si, abyste byli obřadu přítomni.“

„Spíš rodiče zatoužili ukončit naše potulování po světě a svatbu pojali jako záminku. Koho si bere? Toho bláznivého vědce?“ Lex se ušklíbl.

„Jak se o Marsonovi vyjadřuješ!“ podivil se Andari. „Je chytrý, laskavý, vtipný, jedním slovem báječný a Anen si nemohla vybrat lépe.“

„Váš vkus na muže je prostě strašlivý!“ ulevil si Lex.

„Zato tvůj vkus na ženy je ukázkový,“ rozzlobil se Andari. „Považuješ se za nedostižně úžasného a nikdo ti není dost dobrý. Zůstaneš sám!“

„Ale děti, nehádejte se,“ pronesl Adin tónem celoživotního vychovatele. „Musíme vyrazit na cestu zpět. Dagu, pojede s námi?“

Víc ho momentálně nikdo překvapit nemohl. Naprázdno otevřel pusu, zmateně se ohlédl po svých dosavadních společnících. Lex se tvářil lehce otráveně, Andari sklopil hlavu.

„Domníval jsem se,“ vykoktal nakonec, „že do Ereboru mají občané Sluneční říše zapovězený vstup. Vaše hranice prý chrání kouzlo.“

„Jak vidíš, lze procházet dle libosti,“ pousmál se Adin. Na Dagův ostrý nádech zvedl konejšivě dlaň. „Vím, na co narážíš. Záleží na tvých úmyslech, poutníci nesmějí ohrožovat bezpečnost naší vlasti. Ve skutečnosti k nám mají přístup téměř všichni zdejší občané. Bohužel, zdolat bránu zkoušejí pouze ti nevhodní.“

„Jedeš tedy s námi?“ otočil se k němu už viditelně netrpělivý Lex.

Dagovy oči sklouzly k Andarimu. Ten však zarputile sledoval špičky vlastních bot, rty sevřené v úzkou linku. To psanci rozhodnutí nijak neusnadnilo. A navíc si s povzdechem připomněl povinnosti, které jej doma čekají.

„Děkuji velmi mnoho za přízeň i pozvání. Ale nechal jsem na Kordatu lidi, o které se musím postarat.“

„Kdo se o ně staral dosud?“ vyštěkl Andari a propíchl jej ostře modrým pohledem.

„Právě tím se nyní trápím,“ povzdechl si upřímně. „Navíc... nejsem si jist, zda by vaši rodiče a sestra uvítali na významné rodinné události někoho s tak pochybným rodokmenem.“

„Tvoje volba,“ pokrčil Lex rameny a ledabyle se rozloučil: „Přeju ti hodně štěstí. Dávej na sebe pozor.“

Poplácal svého koně a chystal se nasednout. Adin ho napodobil. Až v tu chvíli se Andari konečně pohnul. Zvedl hlavu a došel k Dagovi. Zastavil se krok před ním, položil mu dlaň na prsa.

„Buď opatrný!“ promluvil tiše hlubokým, naléhavým hlasem. „Asi opravdu není nejvhodnější doba, aby ses k nám přidal. Ale nezapomeň na přátele, kterým budeš chybět.“

„Víš dobře, že to není v mé moci,“ zašeptal silák a přitiskl si chlapcovu ruku pevněji k hrudi. Tak moc si přál milence políbit, ale všichni na ně zírali. Nebyl schopen veřejně projevit své city.

Andari se lehce pousmál. Pro ten úsměv by Dag vraždil. S těžkým srdcem pustil hebkou ruku, hoch se odtáhl.

A potom si sundal z krku šperk, vážku zdobenou drobnými démanty, zavěšenou na dlouhém stříbrném řetízku. Natáhl se a pověsil předmět dosud zahřátý vlastním tělem na silákovu hruď.

„Uvidíme se,“ pronesl s jistotou.

5. kapitola – Vězení

Zíral králi do tváře. Lidé tvrdili, že si byli podobní. Vzdáleně možná. Shodná výška a stavba těla, široká ramena, úzké boky, statná stehna. Hranatá čelist, tmavé oči, tvář lemovaná neposlušnými tmavými kučerami.

Ovšem momentálně vypadal Dag zaručeně hůř než starší bratr.

Sokolové psance opustili v samém středu Anáron, na den jízdy od Minaru, a s nimi odlétlo štěstí. Nebo spíš ochranná kouzla.

Opatrnost nepodcenil, nicméně v oné lokalitě bylo velmi problematické cestovat skrytě. Putoval pouze v noci, vyhýbal se lidským sídlům i silnicím. Bloudil lesy, podél vodních toků, remízky a křovinami. Vojáků se však v okolí hlavního města rojilo jako vos a on byl sám. Bez ohledu na veškerá bezpečnostní opatření jej dopadli a odvlekli před panovníka.

Spoutaný na rukou i nohou, patřičně dobitý a zhmožděný, neboť svou kůži nehodlal prodat lacino, se dvěma statnými pacholíky jako čestnou stráží se octl v honosné síni královského paláce. Stropy byly zdobené malovanými dřevěnými kazetami, masivní sloupy dělily prostor na tři lodě. Ve stínu podél zdí okounělo služebnictvo, v uctivé vzdálenosti od středu se shromáždili dvořané. Spor královských bratrů představoval zábavnou atrakci, kterou si málokdo nechal ujít.

Nalevo za trůnem postával vrchní rádce Abhann, šlachovitý stařec s holou lebkou. Ani neskrýval potěšení z vývoje událostí.

Haruk nikdy netrpěl marnivostí, byl podstatou válečník. Ale nyní před vězněm postával oblečený v plášti krumplovaném zlatou nití a podšitém vzácnou bílou kožešinou. V rukou držel zlacený pohár s vínem.

Dag se ušklíbl. Na co si bratr hraje? Odjakživa měli společnou lásku ke koním… a k pivu.

„Konečně jsem tě dopadl, ty otravná kryso! Nemáš nic lepšího na práci? Musíš se toulat zemí a štvát lid proti mně?“ zavrčel panovník hlubokým hlasem.

„To není zapotřebí. Vystačíš si docela dobře sám!“ odsekl Dag.

Král zareagoval zlostným syknutím. „Co jsi pohledával v Jezerní říši? Domlouval sis spojenectví s královnou?“

„Trpíš stihomamem. Jsem osamělý vyhnanec, nemám ani družinu. V Awě jsem strávil všeho všudy jednu noc. Ty beztoho dobře víš, co se tam událo.“

„Zajisté,“ pronesl Haruk zadumaně. „Doslechl jsem se, že vlastní bratr vzplanul láskou k chlapci. Skutečně nechutné!“ Aby zdůraznil své pohrdání, zkřivil rty.

Dagovi vytanula před očima milencova tvář. Zrudl, ale jenom proto, že se mu žilami prohnal divoký proud vášnivé krve.

„Jsi hlupák, ale co mě překvapuje. Tvé ubohé rouhání se mě nemůže dotknout. Láska je přece darem od bohů, je posvátná. Jak si troufáš hodnotit její oprávněnost? Zrovna ty?“ Ještě se vyzývavě ušklíbl.

Znal sourozence lépe než všichni zde přítomní, provokoval schválně. Král také zbrunátněl a zlostně vychrstl pohár drzounovi do obličeje. Dag zamrkal. Víno ho zaštípalo v očích.

„Je mi z tebe nanic!“ zasyčel Haruk. „Svým odporným chováním jsi zostudil mne i jméno rodu. Nedáváš mi na vybranou. Musím tě nechat popravit, abych pohanu očistil krví.“

„Zkus říct něco, co mě překvapí, bratře. Prahneš po mé smrti od chvíle, kdy jsi uchvátil královský řetěz. Jako kdybys měl málo nepřátel!“

„Ty pro mě nejsi protivník, ale obtížný hmyz! Otravuješ vzduch v mé blízkosti a ničíš mi život!“

„V tom se neliším od nikoho dalšího, že?“

Rozběsněný Haruk máchl paží, číše prolétla vzduchem. Přiskočil blíž a volnýma rukama se sápal zajatci po hrdle. Sevřel kolem něj silné prsty. Bezbranný Dag lapal po dechu, přesto nepocítil ani záchvěv strachu. Čirá nenávist mu bublala v duši jako žhavá láva.

„Pokud se chceš prát, proč mě držíš spoutaného?“ zasípal. „Prokaž zbytkový odlesk cti a rozvaž mě!“ Vzdorně se díval bratrovi do černých očí.

Ten se zarazil. Ještě jednou bolestivě stiskl sourozencův svalnatý krk, ale posléze váhavě spustil ruce podél těla.

„Nebudu se špinit s takovým ubožákem,“ prskl chabou výmluvu. Odstoupil a pokynul strážím. „Uvrhněte ho do nejtemnější kobky! S touhle špínou už nebudu déle ztrácet čas.“ Zlostným máchnutím ukončil audienci, otočil se k bratrovi zády a vracel k trůnu.

Než vězně strážní odvlekli, všiml si vítězoslavného šklebu na Abhannově vysušené tváři. V každém příběhu bývá největším padouchem králův rádce, že?

Dagovi se nechtělo umřít, ostatně komu ano. Ale věru by raději ukončil život, než trávil čas v temném uzavřeném prostoru. Hluboko v díře bez paprsku denního světla pochopil, že volnost potřebuje nezbytně jako vzduch k dýchání. Stěny kolem tísnily duši jako svěrák, dosud nikdy se necítil tak mizerně. Přemáhal návaly paniky a děsu. Jak dlouho na tomto místě vydrží, než zešílí?

Pokoušel se odpoutat od reality a snít o šťastnějším údobí. Za zavřenými víčky vyvolával obrazy rodného hradu, malebné hornaté krajiny vůkol, pastvin porostlých lesklou travou. A koní, samozřejmě. Stáda a stáda ušlechtilých, rychlých koní.

Ani tato vzpomínka však nepředstavovala úlevu. Naopak vytáhla na povrch hluboko zasutý, protivný pocit nesplněné povinnosti. Sídlo opustil na počátku roku, který se právě chýlil ke konci. A zanechal tam poklad. Svěřil jej do péče lidem, o jejichž spolehlivosti neměl valného mínění. Zdržel se, to ano. A jeho další vyhlídky nejsou nijak zářivé. Zoufale předjímal, co se tam momentálně děje. Bezmocně zatnul čelisti.

„K čertu s tím!“ Pěstí uhodil o kámen.

Ve tmě se svíjelo zavlhlé bezčasí. Seděl na shnilé slámě, do zad studilo slizké zdivo. Mimoděk nahmátl stříbrnou vážku na hrudi. Štafetu frustrujících pocitů převzala žárlivost. Souběžně s rozkošnou vidinou zlatovlasého milence vyplula na povrch mučivá otázka. Koho všeho nechá sličný princ projít svou ložnicí, aby si mohl pohrát, jak to má rád? Nedělal si iluze.

Dag nahlas zařval bolestí a bezmocí.

Vzchop se! poručil si stroze.

Postavil se. Ve stísněném prostoru klopýtal ode zdi ke zdi. Snažil se vědomě zaplašit představy, které jen otravovaly vznešenost vzpomínky na hocha se safírovýma očima. Pryč s nimi! Mačkal šperk v dlaních. Zavřel oči a vybavil si třpyt slunečních paprsků na zlatých loknách.

Pomoz mi odsud, zašeptal bez zvuku.

Čas ustrnul v tichu. Podivné napětí zúžilo dech. Vzduch jakoby zapraskal magií.

Načež se ozvalo cinkání klíčů a rachocení zámku. Potkani se s pištěním rozeběhli. Kdosi dusal tvrdými podrážkami po kamenných schodech. Kroky se zastavily před dveřmi cely.

Nedokázal odolat pokušení. Ztuhl ve tmě a vyčkával. Zvládl by přemoci stráže a utéct? Na rukou a nohou měl okovy. Už tři dny nic nejedl. Zhmožděné, bolavé tělo protestovalo. Palác byl zamořený ozbrojenci. Ušklíbl se. Beznadějné vyhlídky.

Strážní odemkli masivní dveře a vtrhli dovnitř. Světlo louče Daga oslepilo, přesto se po příchozích ohnal sepjatými pěstmi a zkusil je nabrat loktem. Malé, bezvýznamné plus představovalo křupnutí nosu jednoho z nich. Druhý zajatce nemilosrdně povalil.

„Ty se budeš prát, špíno?!“

No, rád bych, pomyslel si Dag.

Žoldáci vězněm smýkli. Vydrápal se na nohy dřív, než jej stačil voják nakopnout. Země není ve rvačce nikdy přítelkyní.

„To je dobře, že ti zbývá dost sil,“ pochechtávali se. „Náš pán se chce pobavit.“

Dagovi zatrnulo. Ohledně profesního života se specializoval na zlodějinu. Povolání šaška dosud opomíjel a netoužil to měnit.

Za řetězy ho vlekli chodbou. Po dlouhém pobytu ve tmě mu oči slzely kvůli kouři a nezvyklé záři pochodně. Jakmile vystoupali po schodech ven, čerstvý vzduch mu pročistil hlavu. Zhluboka se nadechl a zvedl hlavu k zakaboněné obloze. Uvědomil si, jak strašlivě páchne.

Nešli daleko. Žoldáci zabočili do přízemní komory přímo z nádvoří. Prostrčili ho vchodem do nízké, bíle omítnuté místnosti a nechali stát uprostřed na podlaze z hrubých trámů. Sami odstoupili ke stěně.

Malé okno zanesené pavučinami poskytovalo mdlé světlo pošmourného dne. Před Dagem seděl král na bohatě vyřezávaném křesle v jinak prázdné místnosti. O vysoké opěradlo se opíral Abhann. Ten aby chyběl!

Dag si bývalého správce rodného hradu sžíravě přeměřil.

„Zdravím tě, krásný princi,“ promluvil rádce hlasem, který skřípal jako nehty na skle. „Je o tebe dobře postaráno?“

„Přejedl ses vtipné kaše?“

„Tak dost!“ zahromoval Haruk. Hranatou tvář, charakteristický rodový znak, mu zdobil úpravně zastřižený hnědý vous. „Pořád musím uvažovat nad tvou proměnou, drahý bratře. Nemohu uvěřit pomluvám leklé ryby z Awy, vždyť co se pamatuju, točil ses za děvčaty od raného mládí. Ohavný poklesek s nějakým hošíkem sice hází špínu na naši rodovou čest, ale předpokládám, že se jednalo o pouhý chvilkový rozmar, možná provokaci. Dokaž, že jsi zůstal pravým mužem, a daruji ti svobodu.“ A ukázal na jedinou ženu v místnosti.

Dag zavřel oči a znovu je otevřel. Výjev před ním se nezměnil. V kuželu prachového přísvitu postávala troska ženské přitažlivosti. Ochablé tváře vypovídaly o neúměrném množství džbánků vína. Rozcuchané ulepené vlasy se zatraceně dlouho nepotkaly s vodou. Zraku scházela jiskra, ústa hyzdila vráska hořkosti. Odpudivý zjev korunovaly povadlá prsa a zhrublá kůže.

Dag se nikdy nepovažoval za myslitele. V předneseném návrhu se však dočista ztratil.

„Nechápu, co ode mne požaduješ?“

Místo panovníka odpověděl Abhann: „Spoj se s ní.“

Vězeň však nadále nechápavě zíral na bratra. „Cože? Přímo tady? Před vámi? Za to mi slibuješ volnost?“

„Nevěříš snad slovu krále?“ promluvil Haruk nebezpečně tiše.

Tento výrok raději nekomentoval.

„Svlékni ji!“ přikázal pomstychtivě Abhann.

Dag se zapotácel. Závisí na tom tvůj život, pitomče, vynadal si v duchu. Servi z ní hadry, představ si Andariho… a jsi volný. Zvedl se mu žaludek. Polkl a přistoupil k ženě. Nedokázal určit, kdo z nich dvou páchl hůř.

„Jak se jmenuješ?“ zaskřehotal

„Co by se ti líbilo?“ Její hlas nezněl o mnoho lépe. Širokými zornicemi bloudila po výjevech kolem. Podle všech známek byla opilá.

Na žerty neměl žaludek. Pomalu jí rozvázal tkanici u krku. Halena se rozšklebila. Stáhl ji nevěstce k pasu. Snažil se vybavit si hebkou zlatavou pokožku. Opojnou vůni tajuplného koření. Zářivé oči a dokonale vykrojené rty. Jakmile se mu to podařilo, ruce přestaly poslouchat rozvrácenou mysl a bezvládně klesly podél těla. Povzdechl si.

„Svlékni se sama!“ poručil Haruk.

Poběhlice se nemotorně vysoukala z oblečení. V chladné místnosti jí okamžitě naskočila husí kůže.

„Jak dlouho už jsi nebyl se ženou?“ zavrčel král. „Snad ti nekladu nesplnitelné podmínky?“

Psanci zatemnila mozek únava. Chvěly se mu nohy, svíral žaludek, v ústech cítil kyselost. Tak snadná překážka a on ji nebude schopen zdolat?

„Svlékni ho a pomoz mu trochu,“ přikázal panovník ženě.

Zakroutila boky, ale vypadalo to víc úlisně než svůdně. Roztáhla rty do parodie úsměvu. Z jejích úst cítil zápach, zahlédl vykotlané, černé zuby.

Dag o krok ustoupil. Ne, nepovažoval se za myslitele. Ale uvědomil si souvislosti. Královna Jezerní říše Harukovi vzkázala nejen šokující podrobnosti o bratrově intimním životě. Především mu však sdělila, s kým konkrétně k pochybění došlo. S potomkem nenáviděného rodu Sokola. Celé toto představení mělo Daga jenom ponížit a rádoby zdůvodnit trest. A na to neměl dost sil.

„Určitě existují snadnější způsoby obživy,“ zamumlal.

Teď nebo nikdy!