Cold Hand in Mine

Copyright © The Estate of Robert Aickman, 1975

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jitka Čupová, 2024

Cover © Adéla Korbelářová, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5328-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-5329-1 (mobi)

přeložila Jitka Čupová

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

Pro

Mary Georgeovou

a

Ann Pymovou,

které mi poskytly k užívání nádherný byt,

bez něhož by tato kniha nikdy nespatřila světlo světa.

To, co nakonec přetrvá v povědomí lidí,

je záhada, nikoliv její objasnění.

Sacheverell Sitwell

1

MEČE

Corazón malherido

Por cinco espadas

FEDERICO GARCÍA LORCA

Moje první zkušenost?

Moje první zkušenost představovala mnohem větší zkoušku než cokoliv jiného, co se mi od té doby vdané oblasti přihodilo. Nebylo to dvakrát příjemné, ale rozhodně to prověřilo moje schopnosti. Už víckrát jsem si všiml, že podivné věci se stávají hlavně začátečníkům, ařekl bych, že často taky pouze jim. Když něco dobře znáte, nevidíte na tom nic zvláštního. Ato platí iohledně téhle věci– tedy ve většině případů. Po prvních šesti ženských, nebo řekněme sedmi či osmi, vám ty ostatní pak už přijdou jedna jako druhá.

Já jsem rozhodně začátečník byl. Úplný zelenáč. Ba co víc, byl jsem typický maminčin mazánek, ze všeho vyjukaný aaž nehorázně nevědomý. Ne že bych chtěl být ke své staré matce neuctivý. Je stejně dobrá jako kterákoliv jiná matka apořád si sní rozumím líp než světšinou ostatních žen.

Matka má bratra, mého strýce Eliáše. Nejspíš jsem měl zmínit, že jsme všichni údajně potomky jednoho významného hrnčířského rodu, ale nevím, nakolik je to pravda. Babička si na důkaz schovávala pár hrnců, ale člověk si itak může být něčím podobným jen těžko jistý. Když otec zemřel při autonehodě, matka požádala strýce Eliáše, aby mi zařídil práci ve své firmě. Zaměstnával obchodníky, co jezdili do krámů prodávat potraviny– samé levné zboží. Říkal, že napřed se musím naučit, co obnáší obchod, ato tak, že vyrazím na silnici. Matce se to vůbec nelíbilo, protože táta zemřel při bouračce, anavíc si myslela, že tahle práce pro mě představuje mravní ohrožení. Nic stím ale nenadělala, atak jsem začal jezdit.

Stím mravním ohrožením měla docela pravdu. Já byl tehdy ale příliš velký ňouma ataky strašpytel, než abych se toho účastnil. Jak to šlo, vyhýbal jsem se dokonce iostatním chlapům, co jezdili pro strýce stejně jako já. Byl jsem si celkem jistý, že by na mě měli špatný vliv, akromě toho jsem byl odost mladší než oni. Obchody mi vůbec nešly abýval jsem hodně osamělý– anemyslím to jako nějakou frázi, byl jsem vážně zoufalý. Tu práci jsem doslova nenáviděl, jenže strýc Eliáš mámě slíbil, že na mě dohlídne, ajá jsem neměl tušení, co bych jinak dělal. Trmácel jsem se po cestách víc než dva roky, než jsem se doslechl– přesněji řečeno dočetl vmístních novinách– opráci ve stavební pojišťovně, kde dělám teď, amohl jsem tedy říct strýčkovi, ať si ty svoje levné potraviny strčí za klobouk.

Při obchodních cestách jsme většinou přespávali vmenších hotelech– mnohé znich docela ušly, ať už se jednalo opokoj, nebo ojídlo–, ale vněkterých městech byly zvláštní ubytovny, které strýc dobře znal akde jsme já istrýcův pravidelný obchoďák, bručoun jménem Bantock, měli nakázáno se ubytovávat. Dodneška nevím proč. Tehdy jsem měl za to, že ztoho strýci sype nějaká provize, což se taky dalo předpokládat, ale postupem času mě napadlo, jestli ony postarší dámy, co jim ty ubytovny patřily, náhodou nebyly strýčkovy známé, za kterými si někdy vminulosti jezdíval zašpásovat. Jednou jsem se dokonce odvážil na to zeptat Bantocka, ale ten řekl, že otom nic neví. Evidentně toho věděl velmi málo očemkoliv svýjimkou aktuálních cen mýdlových vloček askotské. Po dvaačtyřiceti letech, které strávil na silnici prodejem zboží pro mého strýce, ho vRochdale postihla trombóza abyl na místě mrtev. Minimálně opaní Bantockové vím jistě, že to sní strýček roky táhl. Věděli to všichni.

Postarší dámy, co jim patřily ty ubytovny, se rozhodně chovaly vsouladu smým podezřením. Takové díry, jako byly ty podniky, jste ještě nezažili. Celou noc kravál, že nešlo spát, aobčas vám na dveře zabušila nějaká děvka akřičela, že ji kunšoft okradl nebo zkoušel škrtit. Někteří chlapi si tam ssebou dokonce přiváželi mladé kluky, což jsem nechápal. Občas se otěchhle věcech dočtete, mluví se otom ajá to ividěl na vlastní oči, ale doteď to nedokážu pochopit. Auprostřed něčeho takového jsem se ocitl já, nevinný naivní mladíček. Jedna ztěch majitelek si mě kvůli tomu často dobírala. Nevím, jak to snimi měl starej Bantock. Nikdy jsem vtakové ubytovně nebyl zároveň sním. Legrační na tom ale bylo, že si máma myslela, kdovíjak nejsem vtěchhle hotelech vbezpečí, jelikož strýc se vždycky dušoval, jaké jsou to slušné podniky, apřitom nás tam sBantockem posílal, ať si užijeme.

Samozřejmě jsem tam trávil jen některé noci na cestách. Vždycky to ale bylo vden, kdy jsem cestoval sám. Všiml jsem si, že vdobě, kdy mi Bantock zprostředkovával pár úvodních schůzek aobchodních setkání, bylo to pokaždé ve městech, kde jsme mohli bydlet vběžných komerčních hotelech. Přesto musel Bantock stejně jako já do těchto zvláštních podniků vpřípadě potřeby taky občas zajet, ikdyž onich nikdy nemluvil.

Jedno změsteček spodnikem figurujícím na strýcově seznamu byl Wolverhampton. Poprvé jsem tam přijel vdobě, kdy jsem pro strýce pracoval asi čtvrtý nebo pátý měsíc. Rozhodně nešlo oprvní podnik toho druhu, který jsem zažil, ale právě proto se mi srdce sevřelo ještě víc, když jsem to tam uviděl adveře mi otevřela obvyklá bréca skrhavýma očima anatáčkami na hlavě, oblečená do špinavého overalu.

Člověk tam neměl absolutně co dělat. Nebylo ani kam si sednout, abych se díval na telku. Jediné, co vám zbývalo, bylo vypadnout odtamtud aněkde se venku opít nebo si ssebou dotáhnout holku, co si nabrnknete vkině. Ani jedno ztoho mě nelákalo, atak jsem se prostě jen procházel po městě. Muselo to být koncem jara nebo začátkem léta, protože bylo příjemně teplo, žádné vedro, když jsem za soumraku dopil čaj, na který jsem si musel zajít do kavárny, protože vubytovně neměli ani ten.

Bloumal jsem ulicemi Wolverhamptonu, míjel děvčata, která se při pohledu na mě chichotala, nebo mi to tak alespoň připadalo, až jsem narazil na něco, co vypadalo jako malá pouť. Město jsem vůbec neznal, procházel jsem nějakou zchátralou čtvrtí, která se táhla podél starého vodního příkopu. Hlavní ulice, které tu byly docela široké, aby jimi mohla projíždět auta mířící do různých závodů aželezničních nádraží, byly nyní tiché aprázdné až na občasný náklaďák apár skupinek kluků aholek, kteří si hráli na nárožích. Vúzkých bočních uličkách se táhly řady malých domků, povětšinou prázdných, sděravými střechami avybitými okny, tu atam zaslepenými kartónem. Byl bych se otočil ašel zase zpátky, nebýt toho zvuku, co vycházel zpouti. Nešlo opopové písničky ztlampačů ani ohudbu ze starých parních varhan. Spíš otakové jemné cinkání, které se svým způsobem hodilo konomu vlahému večeru anarůžovělému soumraku. Napřed jsem nedokázal určit, co je to za zvuk, ale vážně jsem neměl co dělat, atak jsem procházel uličkami, až jsem objevil, oco šlo.

Ukázalo se, že místní pouť je docela malá. Bylo tu jen půl tuctu stánků, ukterých stálo pár dětí, co házely kruhy na cíl nebo střílely zatrap pušek, ktomu několik málo zastřešených budek auprostřed docela maličký kolotoč. Právě od něj vycházelo to cinkání. Abyl to opravdu roztomilý kolotoč. Vjeho středu se tyčila figurína sněhové královny na jakoby zasněženém stupínku, obklopená různobarevnými sáňkami, které obíhaly dokola. Vkaždých sáňkách bylo místo akorát pro dva avhorní části měly barevné světýlko. Uprostřed toho všeho stála moc pěkná blonďatá slečna oblečená jako ženská verze pierota. Tenkrát mi alespoň připadala krásná. Měla za úkol vybírat jízdné od lidí vsaních, potíž byla ale vtom, že tu žádní nebyli. Ani jeden jediný. Vcelé pouti se nacházelo jen pár návštěvníků, ata dívka proto nevyhnutelně spočinula zrakem na mně. Kdybych se měl jako jediný vozit na kolotoči, připadal bych si jako blázen, atak jsem se raději vzdálil. Neodvažoval jsem se jí totiž zeptat, jestli by se svezla se mnou, anejspíš to ani neměla dovoleno, ledaže by jí ten kolotoč patřil.

Pouť se rozkládala na plácku, který byl volný jednoduše proto, že domy, co tu předtím stály, byly buď zdemolovány, nebo se prostě samy od sebe rozpadly. Ze dvou stran ho obklopovaly vysoké zdi opuštěné továrny azemě tu byla tak nerovná ahrbolatá, že to člověku připomínalo chůzi po kamenech na mořském pobřeží. Pouť rozhodně nevypadala, že je tu natrvalo. Působila dojmem „dnes tady azítra kdovíkde“. Ani bych se nedivil, kdyby ji tu postavili víceméně nahodile, bez vidiny nějakého zisku. Silně jsem pochyboval, že se majitelé vůbec někoho dovolili, zda ji sem mohou umístit. Živit se provozováním poutě určitě není žádný med. Při pohledu na tohle místo bylo jasné, proč podobné atrakce zvelké části vymizely ve srovnání sdobou mojí babičky, která mi často vyprávěla oúžasných poutích acirkusech jejího dětství. Zákazníci, jež jsem tady viděl, byli skoro bez výjimky jen samé děti, ikdyž je fakt, že ty dnes mívají peněz dost. Přítomná mládež utrácela většinu svých prostředků umalého stánku, kde znuděná prodavačka nabízela zmrzlinu ajablka vkaramelu. Pomyslel jsem si, že by bylo mnohem jednodušší avýnosnější omezit se na prodej občerstvení azaměřit se na catering než se snažit nabízet zábavu lidem, kteří raději sedí doma. Nejspíš jsem onoho večera ale všechno viděl poněkud černě. Pouť sice vypadala pěkně aměla vsobě kouzlo starých časů, ale nedalo se říct, že by člověka zrovna rozveselila.

Dívka od kolotoče na mě hleděla svyčítavým anejspíš itrochu opovržlivým výrazem. Evidentně byla upoutána ke své atrakci, od které se nemohla hnout. Vtu chvíli jsem se mohl prostě sbalit avypadnout, zvlášť když na mě coby na jediného dospělého vdohledu začínali pokřikovat prodavači zokolních stánků, ale pokračoval jsem dál acestou jsem narazil na atrakci umístěnou víceméně na okraji poutě, kde vysoké zdi továrny tvořily ostřejší úhel. Jednalo se očtverhranný stan zvelmi špinavého červeno-bíle pruhovaného plátna, na jehož pomačkané vchodové klopě visela černá cedule sotlučenými okraji, na níž byl zlatavými písmeny vyveden nápis MEČE. Nic víc. Rychle se snášela noc, před stanem chybělo jakékoliv osvětlení ažádné světlo ani neprosvítalo zevnitř. Člověk mohl snadno nabýt dojmu, že jde onějaký sklad.

Kdovíproč mě napadlo vytáhnout ruku zkapsy adotknout se klopy. Určitě bych se neodvážil ji odhrnout anakouknout dovnitř, což nakonec ani nebylo potřeba, jelikož samotný dotyk stačil. Klopa se vtu ránu odhrnula apřede mnou se objevil mladík. Pohlédl na mě akývl hlavou ke straně, jako by mě zval dál. Všiml jsem si, že uvnitř se koná nějaké představení. Neměl jsem náladu se ho účastnit, ale připadal bych si jako totální idiot, kdybych odtamtud utekl přes celou pouť, byť nebyla nijak velká.

„Dva šilasy,“ utrousil mladík, načež pustil špinavou klopu stanu anastavil podobně špinavou dlaň. Na sobě měl zelený svetr, zalátovaný, avšak ipřesto děravý, špinavé šedivé kalhoty aještě špinavější béžové kecky. Můj první dojem zonoho místa by se dal vyjádřit slovy „čirá špína“, akdybych cítil možnost utéct, byl bych to udělal. Zbytek poutě rozhodně takto špinavě nepůsobil.

Utéct odtamtud nicméně nepřipadalo vúvahu. Uvnitř se nacházelo jen velmi málo lidí. Na hrbolaté podlaze, kterou tvořila ušlapaná hlína, zníž trčely cihly arozbité sklo, stálo asi dvacet nebo třicet oprýskaných dřevěných židlí, které ksobě vzájemně nepasovaly abyly tak či onak rozbité či poškozené. Vtomto hledišti sedělo porůznu sedm lidí. Vím, že jich bylo přesně sedm, protože jednak mi počítání jde ajednak to brzy mělo mít svůj význam. Já jsem byl osmý. Všichni tam přišli evidentně sami abyli to bez výjimky muži: dospělí muži, žádné děti. Zdálo se, že jsem mezi nimi nejmladší, ato svelkým věkovým odstupem.

Ta šou představovala něco, co jsem od té doby nikdy nezažil. Ani jsem oněčem takovém nečetl. Ne přesně otomhle.

Vzadní části stanu se nacházelo jakési nízké pódium ztmavého, avšak zašedlého dřeva– nejspíš přiražené přímo kvenkovní zdi továrny. Stál na něm statný chlapík adrsným hlasem žvanil kobecenstvu. Měl husté žluté kudrny barvy levné limonády, které mu začínaly šedivět, avelký brunátný obličej se širokým nosem avelmi tmavě rudými rty. Oči iuši měl oproti tomu poměrně malé. Utěch uší se navíc zdálo, že je nemá přesně proti sobě, jestli mi rozumíte. Nebyl na něj nijak zvlášť pěkný pohled. Měl jsem dojem, že je velice silný aže by se nejspíš dokázal poprat snámi všemi, co jsme byli ve stanu, aani by se při tom nezapotil. Nedokázal jsem odhadnout, kolik je mu let– ani tehdy, ani pak později. (Ano, viděl jsem ho potom znovu, dokonce dvakrát.) Uměl jsem si představit, že mu táhne na padesát. Nepůsobil dojmem člověka, který se udržuje vkondici, nejspíš se prostě jen narodil světší muskulaturou, než dostala do vínku většina lidí. Byl oblečený stejně jako mladík uvchodu, až na to, že svetr neměl zelený, ale tmavě modrý, jaký nosí námořníci. Možná to opravdu byl námořník, anebo jen chtěl, aby to tak vypadalo. Kromě onoho svetru měl na sobě stejné špinavé šedé kalhoty akecky jako ten druhý muž. Člověk by si skoro myslel, že je to nějaký boxerský stan.

Jenže nebyl. Po chlapíkově levici (apřímo přede mnou, když jsem se posadil na okraj poslední řady) spočívala dívka na skládacím křesílku, které bylo stejně vybledlé aotlučené jako všechno ostatní ve stanu. Byla oblečená jako kabaretní tanečnice– přiléhavý lesklý korzet shlubokým výstřihem, černé síťované punčochy aony lesklé černé lodičky snemožně vysokými podpatky, které spoustě mužů připadají tak přitažlivé. Celkový dojem však ipřesto nebyl nijak zvlášť sexy. Stejně jako všechno okolo, ijednotlivé části jejího kostýmu už měly lepší časy za sebou adívka sama působila spíš nemocně než vyzývavě. Za jiných okolností mohla být docela hezká, ale tvář měla nalíčenou zeleným pudrem, ať už si ho vybrala sama, nebo jí ho někdo doporučil, avlasy, které měla sepnuté do pevného drdolu, jaký mívají baletky, nebyly ani tak hnědé jako spíš bezbarvé. Navíc na té židli spíš ležela, než seděla, jako by se jí udělalo slabo nebo jako by na ni něco lezlo. Rozhodně nedělala nic, čím by ty chlapy mohla nějak rozparádit. Ne že bych měl zájem, aby mě někdo rozparádil. Alespoň zpočátku jsem si to nemyslel.

Kousek stranou před tou dívkou leželo na hromádce větší množství mečů. Spočívaly křížem krážem jeden přes druhý jako smažené hranolky na nízkém čtvercovém černém stolku, takovém, co se vyrábějí vSedgeley nebo ve Wednesfieldu apak se prodávají jako japonské, ikdyž tento exemplář byl docela obyčejný anezdobený, zato však silně oprýskaný. Muselo jich tam ležet takových třicet nebo čtyřicet abyly seskládané tak, že jílce ležely vrozích šikmo nad sebou. Později mě napadlo, že možná na každé místo vhledišti připadal jeden meč pro případ, že by někdy bylo ve stanu plno.

Kdybych si předtím venku nevšiml té cedule, možná bych si ani neuvědomil, že se jedná omeče, minimálně ne hned. Nebylo na nich nic blýskavého ani okrasného. Čepele měly zašedlé arukojeti zjakéhosi černého materiálu, možná dokonce zplastu. Vypadaly jako produkty sériové výroby, které sjely zpásu, anedokázal jsem si představit, kde by se daly sehnat. Nejednalo se ošermířské kordy, ale oněco mnohem bytelnějšího, apoptávka po skutečných mečích se dnes týká hlavně ceremoniálních účelů, aita stále klesá. Možná ty meče pocházely od dodavatelů pro jeviště, ikdyž otom taky pochybuju. Každopádně šlo ovelmi ošuntělé meče, které by žádnému pluku čest nedělaly.

Nevím, jak dlouho už představení běželo ve chvíli, kdy jsem dorazil, ani jestli muž vnámořnickém svetru nabídl publiku ktěm zbraním nějaké vysvětlení. Téměř vzápětí po svém příchodu jsem slyšel, jak říká: „Anyní, pánové, kdo zvás půjde jako první?“

Nikdo neodpověděl, nikdo se ani nepohnul. Samozřejmě. Tak je to vždycky.

„Ale no tak,“ zabručel nepříliš zdvořile námořník. Měl jsem pocit, jako by si už natolik zvykl na tupost publika, že ztratil chuť se lidem jakkoliv podbízet. Nepřipadal mi jako muž mnoha slov, ikdyž to vypadalo, že řečnění je jeho práce. Měl silný přízvuk, který jsem považoval za africký, ikdyž je fakt, že jsem si vté době nemohl být něčím takovým jistý, tím spíš, že sám jsem Londýňan.

Nic se nedělo.

„Za co si myslíte, že jste utratili svoje peníze?“ vykřikl námořník, dle mého spíš trucovitě než sarkasticky.

„To nám řekni ty,“ odpověděl jeden zmužů vpubliku. Shodou okolností to byl ten, který ke mně seděl nejblíže, ikdyž opár řad přede mnou.

Nebylo to od něj zrovna chytré anámořník to ihned obrátil proti němu.

„Vy,“ vykřikl ana muže, který si ho dobíral, namířil tlustý rudý ukazováček. „Pojďte sem nahoru, ať konečně nějak začneme.“

Muž se však nehnul zmísta. Padl na mě strach, jelikož jsem kněmu seděl nejblíž. Možná si jako dalšího vybere mě ajá ani nevím, co se ode mě očekává.

Vše se vyřešilo, když se přihlásil jeden dobrovolník. Na opačném konci stanu kdosi vstal ařekl: „Já půjdu.“

Jediným zdrojem světla ve stanu byla kerosinová lampa, která syčela (dle mého názoru nepříliš bezpečně) zavěšená vmístě, kde se na stropě křížila konstrukce stanu, takže uvnitř nebylo příliš dobře vidět, nicméně onen dobrovolník vypadal docela tuctově.

„No konečně!“ zvolal námořník stále ještě nerudným tónem. „Tak pojďte sem.“

Muž klopýtal přes nerovnou zem, vystoupil na moji stranu pódia apostavil se přímo před tu dívku. Zdálo se, že ta se ani nepohnula. Hlavu měla zakloněnou tak hluboce, že jsem jí na tu vzdálenost ani neviděl do očí. Nedokázal jsem ani poznat, jestli je má otevřené, nebo zavřené.

„Vezměte si meč,“ přikázal muži námořník.

Dobrovolník poněkud nesměle uchopil jednu ze zbraní. Zdálo se, že nic podobného dosud vruce nedržel, což ovšem platilo ipro mě. Stál tam smečem vruce avypadal jako naprostý idiot. Ve světle lampy působila jeho pleť šedivě, byl velmi hubený aznačně plešatěl.

Námořník ho tam nechal docela dlouho čekat, ať už zčiré zlomyslnosti, nebo snad zrozmrzelosti, že si musí takto vydělávat na živobytí. Připadalo mi, že atmosféra ve stanu je plná napětí anelibosti, ale ostatní muži vpubliku se dál povalovali na tvrdých židlích atvářili se znuděně.

Hodnou chvíli nato se námořník, který stál čelem kpubliku ana dobrovolníka mluvil jen koutkem úst, napůl otočil kmuži aspohledem stále ještě upřeným do hlediště na něj zabručel: „Tak na co ještě čekáte? Na řadě jsou idalší, ikdyž je fakt, že moc jich není.“

Vtu chvíli jeden muž zpublika hvízdl. „Kde to vázne?“ Měl jsem dojem, že se obořil na toho námořníka či řečníka, nebo jak bych ho měl nazvat, spíš než na onoho dobrovolníka.

„Tak dělejte!“ křikl na muže smečem námořník tónem, který připomínal vojenského trenéra. „Bodněte ji!“

Apak se ta zcela nepochopitelná věc stala.

Dobrovolník se chvíli nejistě ošíval apak vbodl meč dívce do těla. Jelikož stál přímo mezi mnou atou nebohou dívkou, neviděl jsem, kam přesně ho zabodl, ale všiml jsem si, jak ho namířil přímo před sebe adélka jeho následného pohybu odpovídala délce čepele, takže ho nejspíš zanořil až po rukojeť. Stran jakýchkoliv pochybností byl ovšem zvuk, který se ozval, když meč pronikal do těla. Zajímavé bylo, že jsme natolik zvyklí přinejmenším na představu lidí probodávaných mečem, že ikdyž jsem samozřejmě nikdy předtím nic takového neviděl, vůbec jsem nepochyboval otom, co ten muž provedl. Očekával jsem, že uslyším jen tiché tření čepele pronikající masem. Ale bylo to docela zřetelné ipřes syčení lampy. Ašlo odocela dlouhý zvuk. Astrašlivý. Cítil jsem, jak se ostatní muži vpubliku okamžitě probrali. Pořád ještě jsem neviděl takřka nic ztoho, co se skutečně odehrálo.

„Vytáhněte to ven,“ nakázal mu námořník ledabylým tónem, ale zároveň tak, jako by mluvil sblbcem. Pořád ještě stál kdobrovolníkovi víceméně bokem ahleděl přímo před sebe do publika. Nedíval se na nikoho konkrétního, jen tam tak stál avykonával známou rutinu.

Dobrovolník vytáhl meč ajá jsem při tom opět zaslechl onen nezaměnitelný zvuk. Pak zůstal stát čelem kdívce ameč opřel špičkou ozem. Neviděl jsem na něm žádnou krev. Samozřejmě jsem si hned pomyslel, že jsem byl celou dobu úplně mimo anechal se oklamat jako malé dítě. Evidentně se jednalo onějaký kouzelnický trik.

„Jestli chcete, můžete ji políbit,“ dodal námořník. „Je to vceně vstupného.“

Aten muž, ačkoliv jsem viděl pouze jeho záda, to učinil. Meč upustil na zem asklonil se kdívce. Jelikož tentokrát jsem neslyšel vůbec nic, podle všeho to byl dlouhý aprocítěný polibek, žádná mlaskavá pusa, jakou si lidé dávají na ulici.

Námořník poskytl muži tolik času, kolik si jen bude přát, aznějakého důvodu se to obešlo zcela bez hvízdání či přisprostlých průpovídek ze strany publika. Nakonec se dobrovolník opět napřímil.

„Položte meč laskavě nazpět,“ požádal ho námořník spředstíranou zdvořilostí, vníž byla notná dávka sarkasmu.

Muž opatrně uložil zbraň zpátky na hromádku kostatním atrochu se stím potrápil, když se ho snažil umístit přesně tak, jak ležel původně.

Vtu chvíli jsem měl opět nerušený výhled na dívku. Seděla vzpřímeně aruce si tiskla klevé části hrudníku, nejspíš tam, kde ji zasáhl meč. Nikde však nebyla ani stopa po krvi, ikdyž nutno přiznat, že osvětlení bylo mizerné. Anejpodivnější na tom mi přišlo, že teď vypadala nejenom šťastně, sočima doširoka otevřenýma alehkým úsměvem na rtech, ale navzdory zelenému pudru byla ikrásná, což mi tak předtím vůbec nepřipadalo.

Dobrovolník prošel mezi mnou adívkou, aby se následně usadil na své místo. Ikdyž byl stan téměř prázdný, snáboženskou pedanterií si sedl znovu na tu samou židli. Prohlédl jsem si ho oněco lépe. Pořád se tvářil stejně jako všichni ostatní.

„Další,“ řekl námořník, opět jako když seržant odpočítává vojíny.

Tentokrát šlo váhání stranou. Tři muži okamžitě vyskočili na nohy anámořník se musel rozhodnout, kterého znich vybere.

„Tak třeba vy,“ řekl anamířil prstem kamsi doprostřed stanu.

Vybraný muž byl starší, plešatý, obtloustlý, důstojně vyhlížející chlapík vtmavém obleku. Vypadal jako vysloužilý předák od železnice nebo snad revizní inspektor přes elektřinu. Lehce napadal na nohu, nejspíš vdůsledku pracovního úrazu.

Celé číslo proběhlo velmi podobně jako to předchozí, jen stím, že druhý muž byl pohotovější anepotřeboval tolik pobídek, což se týkalo ipolibku. Ten jeho byl stejně pomalý atichý jako vpřípadě jeho předchůdce apůsobil jako otcovské políbení. Když se vzdálil, viděl jsem, jak si dívka drží obě ruce uprostřed břicha. Při pohledu na ni mě zamrazilo.

Potom šel na řadu třetí muž. Když se posléze vracel na své místo, dívka se držela za krk.

Čtvrtý muž byl na první pohled drsňák splátěnou čepicí (kterou si nesundal, ani když šel na pódium) asportovní bundou, jež byla špinavá aošuntělá stejně jako celý stan. Podle všeho zabodl meč dívce do levého stehna, přímo skrz síťovanou punčochu. Když sestupoval zpódia, dívka se držela za nohu, ale ve tváři měla natolik vděčný výraz, jako by jí ten muž prokázal kdovíjakou laskavost. Astále nikde ani kapka krve.

Váhal jsem, jestli chci vidět víc detailů, nebo radši ne. Jakožto nezkušený mladíček jsem byl tím vším silně zaskočený abylo pro mě těžké se rozhodnout.

Nakonec jsem se ani rozhodovat nemusel, protože jsem se stejně neodvažoval přesednout si na místo slepším výhledem. Měl jsem strach, že bych tím na sebe nejspíš upoutal pozornost astal bych se dalším, koho by námořník povolal do akce. Jedno jsem však věděl jistě: ať už se na tom pódiu děje cokoliv, já to rozhodně dělat nebudu. Možná šlo opouhé triky, možná oněco jiného, očem jsem nic nevěděl, ale nehodlal jsem se toho účastnit. Zároveň mi pochopitelně bylo jasné, že pokud tam zůstanu, dřív nebo později přijde řada ina mě.

Pátý povolaný muž jsem však nebyl já, ale někdo jiný– vysoký, štíhlý aúplně černý černoch. Předtím jsem si ho nijak zvlášť nevšiml. Navzdory své útlé postavě vrazil do dívky meč vší silou, jakou byste od černocha očekávali, načež ho odhodil na plochu pódia, až to zařinčelo, což nikdo jiný před ním neudělal, anež dívku políbil, popadl ji aprudce ji postavil na nohy. Když od ní poodstoupil, nohou zavadil omeč. Na vteřinu se zarazil, upřeně pohlédl na dívku apak meč zvedl aopatrně ho položil zpátky na hromadu.

Dívka zůstala stát amně připadalo, že ji ten muž chce políbit ještě jednou. Nakonec to však neudělal atiše se vrátil na své místo. Zdálo se, že tam existují určitá pravidla, která jsou všem ostatním známá. Muži ve stanu se chovali, jako by na tuhle šou chodili docela často, pokud to tedy byla šou.

Dívka znovu klesla do svého zchátralého plátěného křesla aupřela pohled na mě. Nedokázal jsem říct, jakou barvu mají její oči, ale faktem je, že mi převrátily srdce naruby. Byl jsem nezkušený prosťáček, nic podobného jsem do té doby nezažil aani ten neuvěřitelný zelený pudr na tom nemohl nic změnit. Nic ztoho, co se ve stanu do té chvíle stalo, na tom nemohlo nic změnit. Zatoužil jsem po té dívce víc, než jsem kdy toužil po čemkoliv jiném. Anemyslím tím, že jsem chtěl pouze její tělo. To vživotě přichází až později. Chtěl jsem ji imilovat amuchlat ji vnáručí avšechny ty ostatní lepší věci, po kterých člověk touží do té doby, než pozná, že ať je chce sebevíc, stejně je nedostane.

Na svou obhajobu však musím říct, že jsem neměl chuť zaujmout místo ve frontě na ni.

To bylo asi to poslední, co bych si přál. Zanedlouho ale nastala chvíle, kdy hrozila šance jedna ku třem, že budu dalším, koho námořník vyzve. Zhluboka jsem se nadechl, vstal jsem anenápadně vyklouzl ze stanu. Nepředstírám, že to bylo něco těžkého. Jak už jsem řekl, seděl jsem vposlední řadě anikdo se mě nesnažil zastavit. Mladík uvchodu mi věnoval jen tupý pohled. Nepochybně byl zvyklý, že občas někdo odejde dřív. Vduchu jsem viděl, jak se mě ten ranař na pódiu chystá pozvat na scénu právě ve chvíli, kdy jsem vstal, ale věděl jsem, že se mi to nejspíš jen zdálo. Nemyslím, že vten okamžik něco řekl, aani ostatní na můj odchod nijak nezareagovali. Většina chlapů vpodobných šou má tendenci chovat se, jako by byli neviditelní. Nakonec jsem se trochu zamotal do umaštěné klopy stanu aten kluk vzeleném svetru mi nijak nepomohl se zní dostat, ale tím to taky skončilo. Přeběhl jsem přes pouť, která byla pořád víceméně opuštěná. Kolotoč stále ještě cinkal, sice zbytečně, ale zato velmi pěkně. Vrátil jsem se do svého hnusného pokoje azamkl se tam.

Vubytovně byl co chvíli slyšet obvyklý rámus azmatek, který přetrvával idlouho po setmění. Vím to, protože jsem nemohl usnout. Tu noc bych nemohl spát, ani kdybych ležel vhotelu Hilton vposteli povlečené damaškem. Dívka sedící na pódiu ve mně zanechala nesmazatelný dojem– její nazelenalá tvář avůbec všechno dohromady: ona sama asamozřejmě ita šou. Můžu, myslím, popravdě říct, že to, co jsem tu noc zažil, kompletně změnilo můj pohled na život anemělo to nic společného shádkami, které zaznívaly zvedlejších pokojů, ani shulákáním alomozem na schodišti ani sneustálým škubáním za splachovadlo, jež muselo být snad nejhlučnější vcelé střední Anglii, zvlášť když na každé spláchnutí bylo potřeba šest, sedm nebo ivíce zatáhnutí. Oné noci jsem si vážně uvědomil, že většinou vůbec netušíme, co vlastně chceme, nebo na to zkrátka zapomínáme. Aco je ještě důležitější– to, co opravdu chceme, se do života jako takového prostě nehodí, nebo jen velmi zřídka. Většina lidí se učí věci chápat dost pomalu acelkově vzato nic nepochopí. Mně připadalo, že jsem všechno pochopil vjediném okamžiku.

Nebo možná ne tak docela, protože toho bylo ještě hodně přede mnou.

Druhý den ráno jsem musel vyřídit nějaké schůzky, ale mnohem dřív, než nastal čas pro první znich, jsem se nenápadně vkradl zpátky na tu malou omšelou pouť. Dokonce jsem vynechal isnídani, ikdyž ta bývala vkaždé speciální ubytovně strýce Eliáše stejně vždycky mizerná, ale bez ohledu na to se na ni pokaždé scházelo překvapivé množství hostů. Člověk se vždy divil, kde se všichni ti lidé celou noc schovávají. Nevím, co jsem čekal, že na té pouti najdu. Napadlo mě, že tam možná nenajdu ani tu pouť samotnou.

Ale pořád tam stála. Za denního světla vypadala oproti předešlé noci menší, smutnější aještě beznadějnější, pokud jde opotenciál vydělat nějaké peníze. Bylo nádherné počasí, ajelikož se vnejbližším okolí vyskytovala spousta neobydlených domů, oprázdných továrnách ani nemluvě, na ulicích se potulovalo jen velmi málo lidí. Samotná pouť zela prázdnotou, což mě doslova zaskočilo. Čekal jsem, že tu uvidím nějaké cikány, ale neuvědomil jsem si, že na tom plácku není místo, kde by mohli přespávat. Lidé, kteří upoutě pracovali, museli chodit spát někam jinam, stejně jako všichni ostatní. Pozemek byl obehnán plotem zdrátěného pletiva, který tu nechal jeho majitel postavit, aby se tu neshromažďovali tuláci afeťáci, ale byl už starý achatrný, jak se taky dalo čekat. Poté, co jsem se rozhlédl, bez potíží jsem skrz něj prolezl dírou, kterou si tu kluci zokolí vytvořili jen tak pro zábavu, jelikož neměli nic lepšího na práci. Přešel jsem napříč pláckem ke špinavému stanu vprotějším rohu apokusil se nadzvednout klopu.

Ukázalo se, že je na několika místech svázaná, ato evidentně zevnitř. Nechápal jsem, jak se osoba, která to učinila, mohla pak ze stanu dostat, ale patřilo to do kategorie triků, které by člověk od komediantů očekával. Dovnitř každopádně nebylo možné nahlédnout, aniž bych použil kapesní nožík, což jsem vnímal jako značně riskantní počin, azatímco jsem tam postával, těsně za mnou se ozval něčí hlas.

„Co tu pohledáváte?“

Za mými zády stál stařík velice malé postavy. Vůbec jsem ho neslyšel přicházet, ačkoliv zem všude okolo byla dosti hrbolatá. Výškou jen omálo převyšoval trpaslíka, pleť měl hnědou jako kaštan, nebo skoro jako kaštan, ana hlavě ani vlas.

„Říkám si, co je asi uvnitř,“ odpověděl jsem rozpačitě.

„Obrovská krajta, dva kilometry dlouhá, která nevydělá ani tolik, co nás stojí,“ odvětil mužíček.

„Jak to?“ zeptal jsem se. „Lidi to nezajímá?“

„Je to staromódní,“ řekl mužík. „Staromódní azastaralý. Ženským se to nelíbí– nemají rády velký hady. Jenže ženský mají vdnešní době peníze amoc ataky slávu,“ dodal apak změnil tón. „Tady je vstup zakázán.“

„Promiňte,“ řekl jsem. „Dneska ráno je ale tak krásně, že jsem se prostě neudržel.“

„Dělám tu hlídače,“ vysvětloval stařík. „Dřív jsem taky choval hady. Ale jen ty menší. Měl jsem jich desítky adesítky. Lezli po mně všichni najednou, jeden jedovatější než druhej. Mihotavý oči, třpytivý šupiny, mrskavý jazyky: hned dovnitř do tlamy, pak zpátky, pak zase dovnitř, pak zpátky. Nakonec to už nešlo. Všechno má svůj čas anic netrvá věčně. Ale dělá mi dobře, když jsem aspoň utoho. Takže teď tu dělám hlídače. Dokud tu ta práce je. Dokud tu tohle celý ještě je. No tak si běžte po svých. Jen běžte.“

Neměl jsem se kodchodu.

„Ten velký had, okterém jste mluvil,“ řekl jsem, „ta krajta…“

„Už vám ktomu nemám co říct. Zvlášť ne takovým, jako jste vy. Tak už odsud vypadněte afofrem! Nebo zavolám strážníka. On ajá jsme jedna ruka. Dávám si záležet, aby nás vedl vpřízni. Možná jste ještě neslyšel, že nedovolený vstup na cizí pozemek je porušení zákona. Zůstaňte tady abudete toho do konce života litovat.“

Ten človíček se do mě rozhněvaně pustil, přestože vrchol jeho lysé hnědé lebky (která mimochodem nebyla lesklá, ale matná askvrnitá, jako by trpěl nějakými zdravotními problémy) mi sahal sotva do pasu. Choval se jako blázen.

Usoudil jsem, že nejmoudřejší bude odejít, což jsem také učinil. Ani jsem se ho nezeptal, vkolik hodin večer začíná představení, nebo jestli vůbec nějaké bude. Sám jsem vlastně ani neměl jasno vtom, jestli tam chci jít, ikdyby se tu něco mělo odehrávat, což nejspíš mělo.

Vyrazil jsem na pracovní schůzky. Ačkoliv jsem celou noc nespal aod předešlého večera, kdy jsem si zašel na čaj asvačinku, jsem nic nejedl, vdůsledku čehož se mi hlava točila jako větrná korouhvička, nemám zpětně pocit, že bych svou práci zvládal hůř než obvykle. Vdanou chvíli mi to tak možná připadalo, ale sodstupem času si to nemyslím. Od té doby jsem si na základě nejedné zkušenosti uvědomil, že osobní potíže většinu lidí jen málokdy ovlivňují při komunikaci sdruhými, apokud jde ojídlo aspánek, na těch už nezáleží vůbec, samozřejmě za předpokladu, že to netrvá týdny či měsíce.

Pokračoval jsem vpráci víceméně obvyklým způsobem (ikdyž vmém případě nebyl ten obvyklý způsob ani vmé vrcholné formě nic moc) acelý den jsem přemýšlel otom, co se mi vnoci stalo, až nadešel čas večeře. Měl jsem vúmyslu najíst se voné kavárně, kam jsem zašel večer předtím, ale ocitl jsem se vjiné části města, kde jsem to pochopitelně vůbec neznal, ajelikož mi bylo hladem anevyspáním celkem slabo, zapadl jsem do prvního podniku, na který jsem narazil.

Atam, přímo uprostřed restaurace, věřte tomu nebo ne, seděla ustolu sumakartovou deskou ta dívka se zeleným pudrem avedle ní onen námořník či šoumen, který vtu chvíli ještě silněji připomínal vyčerpaného boxera.

Vážně jsem nečekal, že ji ještě někdy uvidím. Měl jsem za to, že takové věci se prostě nestávají. Nanejvýš kdybych zašel znovu na to podivné představení, ale myslím, že bych to neudělal, když jsem už věděl, co to obnáší.

Dívka si pochopitelně dávno odlíčila ten zelený pudr aměla na sobě černý kabát, sukni abílou halenku, což na ní působilo poněkud staře, apod tím ty samé síťované punčochy, které měla ve stanu. Muž byl oblečený naprosto stejně jako předešlého večera, jen na nohou měl místo špinavých plátěnek těžké kožené boty, zablácené, jako by snimi chodil po poli.

Přestože byl čas večeře, podnik zel prázdnotou stuctem neobsazených stolů apouhými dvěma hosty sedícími uprostřed. Při tom pohledu se mi náhle udělalo slabo.

Na mdloby jsem však neměl čas– muž vnámořnickém svetru mě okamžitě poznal. Vstal apokynul mi silnou paží. „Pojďte si knám přisednout.“ Dívka se také postavila.

Neměl jsem jinou možnost než jeho nabídku přijmout.

Dokonce mi odsunul židli (každá židle vrestauraci byla natřená jinou zářivou barvou avšechny měly nové koženkové potahy) aspolečně sdívkou oba počkali, až si sednu.

„Škoda, že jste včera přišel okonec představení,“ řekl muž.

„Musel jsem se vrátit do ubytovny,“ napadla mě rychlá výmluva. „Nejsem zdejší,“ dodal jsem.

„To máte asi těžké, když nejste zdejší,“ poznamenal muž. „Co si dáte?“

Mluvil, jako bychom seděli vbaru, ale bylo jasné, že vžádném baru nejsme, atak jsem zaváhal.

„Čaj, nebo kávu?“

„Čaj, prosím,“ odpověděl jsem.

„Ještě jeden čaj, Berto!“ křikl muž. Všiml jsem si, že oba pijí kávu, ale nelákala mě onic víc než obvykle.

„Dám si iněco kjídlu,“ řekl jsem, když mi servírka přinesla čaj. „Adíky,“ dodal jsem směrem kmuži.

„Sendviče se šunkou, hovězím nebo lančmítem. Masové koláče. Párek vrohlíku,“ vyjmenovala nabídku servírka. Na levém dolním víčku měla dost ošklivé ječné zrno.

„Dal bych si ten koláč,“ odpověděl jsem aona mi ho vzápětí přinesla spolu se salátem jako přílohou alahvičkou omáčky. Chtěl jsem sice něco teplého, ale co se dalo dělat.

„Přijďte dneska znovu,“ řekl muž.

„Nevím, jestli mi to vyjde.“

Ruce se mi třásly tak, že jsem měl problém udržet šálek, avůbec jsem si neuměl představit, jak si poradím svychladlým koláčem.

„Pokud byste chtěl, máte vstupné zdarma. Včera jste se ani nedostal na řadu.“

Dívka, která právě dohovořila sčíšnicí, se na mě usmála, velmi mile adůvěrně, jako by mezi námi bylo nějaké tajemství. Bílou halenku měla dost hluboce rozepnutou, takže jsem viděl víc, než by se slušelo, ikdyž dnes se všechno bere docela jinak než dřív.

Ibez zeleného pudru působila velmi bledě ajejí tělo se zdálo být ještě bělejší než její obličej, skoro tak bílé jako její blůza. Také jsem konečně viděl barvu jejích očí. Byly zelené. Nějak jsem to celou dobu tušil.

„Každopádně,“ pokračoval muž, „vzhledem ktomu, kolik lidí knám chodí, je to stejně jedno.“

Dívka se na něj podívala, jako by ji překvapilo, že prozradil něco tajného, načež se znovu podívala na mě ařekla: „Určitě přijďte.“ Pronesla to tím nejpřátelštějším, nejsrdečnějším tónem, jako by jí na tom opravdu záleželo. Navíc se zdálo, že má nějaký cizí přízvuk, čímž mě zaujala ještě víc, pokud to bylo vůbec možné. Malinko si usrkla kávy.

„Jde oto, že možná budu mít jisté jednání, které se nedá jen tak zrušit. Takže zatím nevím.“

„Rozhodně nechceme, abyste kvůli nám rušil nějaké jednání,“ řekla scizím přízvukem dívka, ale znělo to, jako by si myslela pravý opak.

Odhodlal jsem se být trochu upřímnější. „Možná bych se ztoho mohl nějak vyvlíknout,“ připustil jsem, „ale pravdou je, pokud se neurazíte, že včera večer se mi někteří muži zpublika moc nezamlouvali.“

„To docela chápu,“ utrousil suše muž. Jak si asi umíte představit, docela se mi při tom ulevilo. „Co byste řekl na soukromé představení? Jen pro vás.“ Mluvil klidným, tichým hlasem, jako by šlo otu nejpřirozenější věc na světě nebo jako kdybych byl samotný Charles Clore.

Svým návrhem mě zaskočil natolik, že jsem zvládl jen vyhrknout: „Cože? Že bych byl vtom stanu jen já?“

„Myslel jsem uvás,“ odvětil muž, stále naprosto nenuceným tónem ahlučně si při tom lokl zrůžového keramického hrnku. Ve chvíli, kdy mluvil, po mně dívka střelila rychlým apro mě zcela zničujícím pohledem. Cítil jsem se přesně tak, jako by vnitřek mého těla rozpustila na pouhou vodu. Absurdní na tom bylo, že právě vten okamžik dorazil ten můj pitomý koláč strochou hlávkového salátu aomáčkou. Byl jsem blázen, že jsem si objednal něco kjídlu, ikdyž jsem to teoreticky vzato potřeboval.

„Smeči nebo bez,“ pokračoval muž azapálil si lacině vyhlížející cigaretu. „Madona je vycvičená ktomu, aby udělala cokoliv, co si přejete. Cokoliv vás napadne.“ Dívka se zahleděla do svého šálku.

Odvážil jsem se obrátit přímo na ni. „Vážně se jmenujete Madona? To je pěkné.“

„Ne,“ odpověděla poměrně tiše. „Je to moje pracovní jméno.“ Na okamžik se na mě otočila anaše oči se znovu setkaly.

„Není na tom nic špatného. Nejsme katolíci,“ vysvětloval muž, „ikdyž Madona dřív byla.“

„Líbí se mi to,“ řekl jsem. Uvažoval jsem, co si počnu stím koláčem. Nebyl jsem vůbec schopný jíst.

„Soukromé představení by samozřejmě stálo víc než dva šilinky,“ dodal muž. „Ale bylo by to jen pro vás aza těchto podmínek Madona udělá cokoliv, na co máte chuť.“ Všiml jsem si, že mluví stejně jako předtím ve stanu– nedíval se na mě ani na nikoho jiného, ale přímo před sebe někam do dáli, ahovořil tónem, jako by opakoval slova, která pronáší znovu aznovu akterá ho už nebaví, ale musí je říkat stále dokola.

Nadechl jsem se, abych namítl, že nemám peníze, což byla víceméně pravda, ale nakonec jsem to neudělal.

„Akdy by to bylo?“ zeptal jsem se.

„Dnes, jestli chcete,“ odpověděl. „Hned po skončení našeho pravidelného představení, což nebude až tak pozdě, protože vtěchto dnech nepořádáme předpůlnoční šou, která obvykle začíná vdeset nebo jedenáct hodin. Madona by uvás mohla být klidně už ve tři čtvrtě na deset. Anemusí od vás ani spěchat, dneska se nekoná ani žádné noční matiné. Měla by čas ukázat vám spoustu svých novinek, kdybyste je chtěl vidět. Položky zjejího repertoáru, jak jim říkáme. Mimochodem, máte pro tento účel vhodný pokoj? Madona není nijak náročná, stačí jen místnost se zámkem na dveřích, aby se kvám nedostali neplatící zákazníci, amísto, kde si pak může umýt ruce.“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Pokoj, kde bydlím, by měl docela vyhovovat, ikdyž bych si přál, aby tam bylo víc světla ataky větší klid.“

Madona na mě vrhla další ze svých nepopsatelně sladkých pohledů. „Mně to nevadí,“ špitla.

Zpapíru, který jsem našel na židli, jsem odtrhl růžek anapsal na něj svou adresu.

„Dohodneme se na deseti librách?“ zeptal se muž aobrátil na mě své malé oči. „Obvykle žádám dvacet aněkdy ipadesát, ale tohle je Wolverhampton, ne Costa Brava, avy jste distingovaný člověk.“

„Zčeho tak usuzujete?“ zeptal jsem se, hlavně abych získal čas vymyslet, jak to zařídím spenězi.

„Poznal jsem to hned podle toho, kam jste si včera sedl. Skoro na každém představení si na to místo někdo sedne. Je to speciální místo pro distingované lidi. Už jsem se naučil, že takové muže nemám zvát na jeviště, protože otohle oni nestojí. Jsou příliš distingovaní, než aby se nechali vyvolat, což plně respektuji. Často taky odcházejí před koncem, stejně jako vy. Ale jsem rád, že knám chodí. Zvyšují tím standard. Kromě toho jsou to právě oni, kdo má stejně jako vy často zájem osoukromou šou ajsou ochotni za ni zaplatit. Musím hlídat iobchodní stránku věci.“

„Nemám teď po ruce deset liber vhotovosti,“ řekl jsem, „ale předpokládám, že je někde seženu, ikdybych je měl ukrást.“

„Člověku na tomhle světě často nic jiného nezbývá,“ konstatoval muž. „Alespoň pokud si potrpí na hezké věci.“

„Máte na to skoro celý den,“ řekla dívka apovzbudivě se na mě usmála.

„Dáte si ještě jeden šálek?“ zeptal se muž.

„Ne, děkuji.“

„Určitě ne?“

„Určitě ne.“

„Vtom případě už musíme jít. Máme odpolední představení, ikdyž tam nejspíš přijde jen pár dětí. Dohlédnu, aby se Madona co nejvíc šetřila kvůli vaší dnešní soukromé záležitosti.“

Když procházeli dveřmi na ulici, dívka se ohlédla aobdařila mě vřelým atajnůstkářským pohledem. Za chůze bylo vidět, jak je jí oblečení velké– sukně příliš dlouhá, kabát ahalenka příliš volné, jako by to vůbec nebyly její šaty. Teď mi jí ještě ke všemu bylo ilíto. Ať už se včerejší noci dělo cokoliv, ta holka rozhodně nemá lehký život.

Oba byli příliš zdvořilí, než aby komentovali můj netknutý koláč. Nacpal jsem si ho do kufříku, samozřejmě bez salátu, zaplatil za něj avyrazil na další schůzku, která se ukázala být opět na druhém konci města.

Nakonec jsem nemusel spáchat nic nekalého, abych ty peníze získal.

Těžko se dalo očekávat, že se onoho odpoledne budu schopný soustředit na práci, ale věnoval jsem se jí, jak to jen šlo, protože jsem cítil, že můj život odplouvá kamsi do hlubokých vod aže bude lepší mít na dohled nějakou pevninu, dokud to ještě jde. Přišlo mi vhod, že jsem pokračoval vobvyklém kolečku schůzek, protože vjednom zobchodů byl tento můj problém spenězi vyřešen, aniž bych musel hnout prstem. Majitel krámku, milý bělovlasý stařík jménem Edis, si mě zřejmě oblíbil hned, jak jsem vešel do dveří. Vjednu chvíli zmínil, že moje návštěva pro něj představuje příjemnou změnu oproti starému Bantockovi sjeho záchvaty astmatu (myslím, že jsem se oBantockově astmatu dosud nezmínil, ale věděl jsem přesně, očem pan Edis mluví). Prý mu připadám jako správný hoch sjiskrou voku. To byla jeho slova amyslím, že jsem si je vyložil zcela správně, vzhledem ktomu, jak pokračoval. Zeptal se mě, jestli mám na večer nějaký program. Potěšilo mě, že jsem měl příležitost kodpovědi, kníž jsem vminulosti mnoho příležitostí neměl, pokud bych samozřejmě nelhal, ařekl jsem mu, že ano, že mám rande sdívkou.

„To jako myslíte sdívkou odsud zWolverhamptonu?“ podivil se pan Edis.

„Ano. Potkal jsem ji teprve včera, když jsem přijel do města.“ Většině lidí bych to nejspíš nesvěřil, ale na panu Edisovi bylo něco zvláštního, co ve mně vzbuzovalo potřebu potvrdit mu jeho dobré mínění omé osobě.

„Jaká je?“ zajímal se apřimhouřil oči, takže jsem viděl, jak má kůži okolo nich zarudlou.

„Nádherná.“ Použil jsem frázi, kterou lidi vtakové situaci běžně říkají, jelikož mé skutečné pocity se nedaly slovy vyjádřit.

„Máte dost drobných, abyste ji mohl na něco pozvat?“

Docela mě tím zaskočil, atak jsem honem nevěděl, co na to říct, ale pan Edis pokračoval dřív, než jsem stačil promluvit.

„Abyste si sní mohl užít podle své libosti?“

Bylo vidět, že ho toto téma zajímá čím dál víc.

„No, pane Edisi,“ odpověděl jsem, „abych řekl pravdu, vlastně ne. Vtéhle práci jsem, jak víte, zatím nováčkem.“

Myslel jsem, že zněj dostanu libru, ato nejspíš jen jako půjčku, protože lidé ze střední Anglie jsou, jak známo, skrblíci.

On mi však bez meškání nabídl hned celou pětilibrovku. Zamával mi sní před nosem jako suzenáčem.

„Je to vaše, ale pod jednou podmínkou.“

„Pokud budu moct, rád ji splním, pane Edisi.“

„Stavíte se za mnou zítra dopoledne, až bude moje žena vpráci– dělá pochůzkářku, hrozně to prožívá. Přijedete apovyprávíte mi všechno, co jste večer zažil.“

Ta představa se mi ani za mák nelíbila, ale napadlo mě, že bych si pak mohl vymyslet nějakou povídačku, nebo dokonce porušit slovo avůbec se nevracet. Kromě toho mi připadalo, že stejně nemám moc na výběr.

„Jistě, pane Edisi. Nic proti tomu nemám.“

Obratem mi podal bankovku.

„Hodný kluk,“ poznamenal. „Tak si sní za ty peníze užijte, co to půjde, amyslete přitom na mě, ikdyž zrovna vtu chvíli na mě asi myslet nebudete.“

Anajednou se objevila. Šla přesně načas, možná dokonce oněco dřív. Na sobě měla stejné oblečení jako předtím ráno– šaty pro někoho mnohem většího astaršího než ona. Neměla deštník, pláštěnku ani klobouk.

„Takhle promokneš,“ řekl jsem.

Nepromluvila, ale zvýrazu jejích očí se mi zdálo, že mě ráda vidí. Pokud se vydala na cestu stím svým zeleným pudrem na tváři, pak zní déšť všechno smyl.

„Pojď dál,“ pozval jsem ji.

Poodstoupil jsem od ní.

Malinko zasténala.