Záhada klubu

West

Heart

West Heart Kill

Copyright © 2023 by Dann McDorman

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Michael Havlen, 2024

Cover © Zhivko P. Petrov, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5325-3 (ePub)

ISBN 978-80-277-5326-0 (mobi)

Dann

McDorman

Záhada klubu

West

Heart

přeložil Michael Havlen

Obsah

Čtvrtek

Pátek

Sobota

Neděle

Doznání

Poděkování

Ediční poznámka

Pro Caroline

Ta mrtvola, cos loni zasadil v zahradě,

začala už klíčit?

Čtvrtek

Stejně jako všechny ostatní itento detektivní příběh začíná navozením toho, co má čtenář na mysli, když hovoří oatmosféře. Nashromážděním drobných, pečlivě vybraných detailů, které vytváří sdílený mýtus nálady, času amísta– ikdyž ne všech najednou, samozřejmě, to je důležité. Autor musí být, ato platí pro všechny, skrblík, jenž poodkrývá pravdu kousek po kousku, protože každý román je hádanka akaždý čtenář čmuchal.

Ne všechny detektivky začínají výstupem hlavní postavy, ale tato ano. Sedí vautě na místě spolujezdce. Úvodní věty neprozradí rok, model ani značku vozu, to byste měli příliš jednoduché, ale vidíte, jak hrdina zasouvá do magnetofonu kazetu skupiny Wings azačne hrát písnička Let ’Em In. Hrdina kouří jointa apodá ho nové postavě, řidiči, jehož přítomnost byla na začátku odstavce naznačena, nikoli však výslovně uvedena. Muži– ano, oba jsou to muži– na sobě mají oblečení zdoby, vníž nežijete, ale znáte ji zfilmů atelevize: indicie přibývají…

Anyní přichází klíčový okamžik, první část dialogu:

„Co vtom loveckém klubu vůbec loví?“

„Většinou vysokou. Bažanty. Občas imedvěda.“

„Aco lidi?“

„Jen mezi sebou.“

Zasmějí se, ale vy cítíte vzrušení. Možná si vzpomenete na film Nejnebezpečnější hra, vněmž bohatý excentrik vláká nic netušící muže na svůj ostrov, aby si tam zalovili… Takže půjde oněco podobného? Ale poslouchejte, už zase mluví:

„Naše rodina je považována za jednu znejchudších. Vlastně nás trpí jen proto, že patříme kzakládajícím členům.“

„Kolik vás je celkem?“

„Asi tak třicet rodin? Nebo víc? Všichni mají vareálu vlastní chaty. Každých pár let někdo ze členů odejde ajiný ho nahradí. Členské poplatky jsou horentní.“

„Aco za ty peníze máte?“

„Loviště. Jezero se spoustou ryb akánoí. Klubovnu. Jídlo při velkých akcích.“

„Jako je tahle.“

„Přesně, oslava čtvrtého července sohňostrojem. Potom Den obětí války, Svátek práce, Nový rok… Záminka knasávání aočumování cizích ženských se vždycky najde.“

„Jsou ilevnější způsoby, jak si užít.“

„Tihle lidé mají peněz dost. Nebo měli. Ale ve skutečnosti platí za odlehlost. Soukromí. Kilometry prázdných lesních cest. Pohřebiště, kde můžou zakopat svoje tajemství.“

„Nebude jim vadit, žes pozval pobudu, jako jsem já?“

„Ne, budou tě brát jako novou hračku, kterou si můžou chvíli přehazovat apak se nad ní uskleničky povyšovat.“

„To zní báječně.“

„Stojí to za to, aspoň vypadneme změsta. Rozpadá se. Ateď ještě to děsné horko. Říkal jsi, že stejně nemáš nic na práci.“

„Jeden případ jsem dostal.“

„Oco jde?“

„Nic zvláštního. Mimo město.“

„Fajn, nech si to pro sebe. Každopádně ženským se líbit asi budeš…“

Zmarihuanové cigarety zbyl už jen oharek. Vtom kolem projede policejní auto aoči obou mužů ostražitě zabloudí ke zpětnému zrcátku– sakra, viděl je, otočí se, spustí majáček asirénu… Teprve teď do sebe začínají zapadat indicie předchozího dialogu. Ačkoli to zatím nezaznělo, jste přesvědčení, že hrdinou je chlapík pozvaný na víkend ařidič zase tím, kdo šikovně dávkuje všechny ty náznakovité informace oloveckém klubu. Znáte datum amožná idesetiletí, kdy se děj odehrává, ale také sociálně-ekonomický status loveckého klubu ačástečně snad imorální profil jeho členů. Narážky na sex vás nerozhodí, nejste puritáni, ikdyž asi nejsou úplně tím, co od detektivky očekáváte. Doufáte, že se nejedná ojednu ztěch knížek, kde autor přikrášluje nebo zamlžuje příběh sexem, násilím adalším brakem. Opravdoví spisovatelé– ti, jimž věříte aneustále se knim vracíte– takové laciné triky nemají zapotřebí.

Policejní vůz pokračuje vjízdě, akdyž zmizí zdohledu, oba muži si oddechnou. Zapnou rádio, zněhož zní zlověstná předpověď počasí, arozhovor se stočí kzáležitostem, které nás nemusí znepokojovat: starým přátelům, politice, filmu, hudbě… Cítíte, že se kdysi docela dobře znali, ale vposledních letech spolu moc nemluvili, akladete si otázku, proč se asi dali znovu dohromady. Něco vám říká, že ito může být součástí záhady.

Přemítáte však také nad vyřčeným slůvkem případ: je tedy náš hrdina soukromý detektiv? Vypadá to, že se kniha usazuje do pohodlného vzorce svého žánru. Samozřejmě že je tu detektiv, bez něj by to nešlo. No výborně. Už dopředu tušíte obrysy děje, předvídáte falešné stopy, slepé uličky izpůsoby, jimiž se spisovatel pokusí zakrýt pravdu bijící do očí jako ukradený dopis na krbové římse. Hlavně aby přitom dodržel pravidla žánru, protože klamavá detektivka je tím nejhorším druhem podvodu.

Ale kpravidlům se vrátíme později. Teď na štěrku zakřupou pneumatiky aauto sjede zhlavní silnice na nezpevněnou cestu, nepochybně vedoucí kloveckému klubu, ajak předpokládáte, ike smrti… Na stromech podél cesty jsou přibité oranžové cedule se zákazem vstupu, názvem klubu– West Heart– ajeho znakem: medvědí hlavou se dvěma puškami na pozadí. Bezděčně se vám vybaví lebka azkřížené hnáty.

Po dlouhé jízdě zdolají muži starý dřevěný můstek nad potokem azačnou míjet chaty, jak je nazval řidič, ale ve skutečnosti jde ovelké abytelné domy: nepochybně sídla boháčů změsta, kteří si na venkově zřídili svůj druhý, třetí nebo čtvrtý domov. Mezi stromy pableskuje jezero. Ve vodě se cákají děti ana písečné pláži leží naolejované ženy smódními slunečními brýlemi… Po chvíli dojedou ke klubovně.

„Nečekal jsem, že bude tak velká.“

„Asi padesát pokojů. Kdyby se to tady někdy rozpustilo, mohl by zní být fajn hotel.“

„Hrozí to?“

Muž pokrčí rameny avy si se zaujetím uvědomíte, že to není odpověď. Cvičeným okem následujete pohled našeho hrdiny, který si prohlíží klubovnu, třípodlažní monument ze dřeva akamene postavený po vzoru proslulých starých hájoven aobehnaný kolem dokola mohutnou verandou zrobustních klád, ověšených vlajkovou výzdobou na víkendovou slavnost. Uvnitř po chvíli bloudění labyrintem dřevěného obložení atemných zákoutí objevíte hlavní prostory, kde se nachází jídelna, kuchyně avelký sál sobrovským krbem, vněmž prý správce od listopadu do března nepřetržitě udržuje oheň. Ve druhém podlaží je knihovna, pracovna aněkolik pokojů pro hosty, které zabírají icelé třetí podlaží. Suterén slouží převážně jako skladiště, ačkoli se vněm nachází také vinný sklípek. Okamžitě vás napadne, že tento detail naráží na Poeovu povídku Sud vína amontilladského.

To vše se však náš hrdina dozví až později, momentálně je totiž vplném proudu „Šestá“. Jméno dostala podle hodiny, kdy si členové klubu dávají první skleničku, tedy aspoň oficiálně: tradují se otřepané vtípky, jestli si někteří členové vsoukromí nedopřávají „Pátou“, nebo dokonce „Dvanáctou“. Na verandě postává snad tucet lidí, vjedné ruce koktejl, vdruhé cigaretu. Vyprávějí si historky, utahují si ztragédií avážně přikyvují bonmotům. Následují zmínky oGeraldu Fordovi, pěstování arašídů, Organizaci pro osvobození Palestiny, letadlech Concorde nebo rostoucí ceně ohňostrojů vdobě dvoustého výročí Spojených států– syrové ingredience zdánlivých pravd vytvářejících falešný svět, jehož postavy sehrají pro pobavení pantomimu smrti. Žádná snaha ozasazení do souvislostí, aspoň prozatím. Zmatené útržky rozhovorů, které smíte zaslechnout, vás zřejmě mají udržet vnejistotě, abyste hádali atápali naslepo vmístnosti, kde se ještě nerozsvítilo.

Bude ještě zítra co lovit?

Je tady?

Kolik hektarů chtějí vykácet?

Viděl jsi ji dnes ráno usnídaně?

Vkolik? Mám novou pušku.

Koho?

Zdruhé strany útesu jsem všechno slyšel.

Vypadala hrozně.

Všest?

Ten uchazeč…

Dobrých čtyři sta hektarů.

Julia ji minulý týden viděla plavat vjezeře. Nahou.

Radši vsedm. Možná nás čeká dlouhá noc.

Upřímně? Nelíbí se mi.

Taková škoda. Už jsme někdy prodali práva na těžbu dřeva?

Dost sešla, chudinka.

Měli bychom sem vůbec zvát někoho dalšího?

Mně taky ne. Jak bych to řekl… prostě se sem nehodí.

Už to budou desítky let. Učiněná zoufalost.

Když nic jiného, je potřeba zachovat dekorum.

Zeptám se Ramseyho aDuncana.

John ho tu chce jen proto, že má peníze.

Nehodí se to.

Umíš si představit její lékárničku? Musí tam mít prášků jako vnemocnici.

Otto ne?

Pochybuju, že jeden člověk může „zachránit klub“, jestli tím myslí tohle.

Stromy zase vyrostou. Lepší než prodávat pozemky.

Řekl bych, že by sní měl Duncan něco dělat, ale už to určitě zkoušel.

Stou nohou toho moc nenachodí.

Někteří si samozřejmě myslí, že to za záchranu nestojí.

Možná to nakonec budeme muset udělat.

Všichni jsme se snažili, nebo snad ne?

Poté přijde na řadu představování, během něhož se konečně dozvíte, že hrdina se jmenuje Adam McAnnis ařidič James Blake, následované několika odstavci, jejichž účelem je předestřít vám obsazení, postavy včetně jmen, která rovněž evokují anglosaskou vyšší třídu ana něž byste mohli narazit při melancholické procházce vdešti zapomenutým hřbitovem vNové Anglii. Mayer, Garmond, Caldwell, Burr, Talbot… Každá postava má nějaký typický znak, který vám je pomůže odlišit: žena sjizvou na spánku, již se snaží schovávat pod vlasy, muž spodbradkem anezdravě nažloutlou pletí, mladší kulhavý muž, žena sbílým pruhem vjinak tmavých vlasech. Samozřejmě víte, že každý popis je zároveň otázkou. Jak kté jizvě přišla? Má játra poškozená alkoholem? Jaká nehoda nebo úraz způsobily, že kulhá, atrpí kvůli tomu sebelítostí? Zjaké tragédie nebo hrůzy jí zešedivěl pramen vlasů?

Jste ve střehu– jako zkušení čtenáři žánru krimi víte, že jedna ztěchto nových postav bude pravděpodobně vrahem, ale která? Doufáte, že spisovatel je natolik zkušený, aby se vyhnul příliš nápadným vodítkům. Inevhodné přídavné jméno, příslovce či sotva patrný rytmus věty nebo slovní spojení může chytrému čtenáři napovědět, jak příběh dopadne. Sice si přejete, aby šlo ojednu ztěch starých dobrých detektivek, kde jsou hned zkraje uvedeny osoby aobsazení, ale zároveň se obáváte nástrah: jak například spisovatel vyřeší zapeklité dilema spostavou, která není tím, za koho se vydává? Nebo dvou postav, které jsou ve skutečnosti jedinou osobou, jež přijala cizí identitu amožná sleduje lstivý plán pomsty chystaný desítky let? Nepůsobilo by obsazení dvou takových figur po závěrečném odhalení jako špinavý trik? Aneklame vás nakonec každé obsazení, byť třeba už jen proto, že něco vynechá?

×

Obsazení

Rodina Garmondova

JOHN GARMOND. Předseda klubu West Heart. ------------------------.

JANE GARMONDOVÁ (ROZENÁ TALBOTOVÁ). Sestra Reginalda Talbota. ------------------------.

RAMSEY GARMOND. Syn. ------------------------.

Rodina Mayerova

DUNCAN MAYER. ------------------------.

CLAUDIA MAYEROVÁ.

OTTO MAYER. Syn. Kulhá následkem ------------------------.

Rodina Blakeova

DOKTOR ROGER BLAKE.

MEREDITH BLAKEOVÁ.

JAMES BLAKE. Syn. Kamarád Adama McAnnise ze studií.

EMMA BLAKEOVÁ. Dcera. Nedávno dokončila vysokou školu.

DOKTOR THEODORE BLAKE. Zesnulý. Otec Rogera Blakea. ------------------------.

Rodina Burrova

WARREN BURR. ------------------------.

SUSAN BURROVÁ. ------------------------.

RALPH WAKEFIELD. Synovec.

Rodina Talbotova

REGINALD TALBOT. Pokladník klubu West Heart. Bratr Jane Garmondové. ------------------------.

JULIA TALBOTOVÁ. Těhotná.

Rodina Caldwellova

ALEX CALDWELL. Vdovec.

AMANDA CALDWELLOVÁ. Zesnulá. ----------------------.

TRIP CALDWELL. Syn. Zesnulý. Zahynul při ------------------------.

ADAM MCANNIS. Kamarád Jamese Blakea ze studií. Soukromý detektiv najatý -------------------------.

JONATHAN GOLD. Potenciální člen klubu West Heart. ------------------------.

FRED SHIFLETT. Správce klubu West Heart.

×

Pozorně procházíte seznam jmen apak si uvědomíte, že McAnnis se vytratil na průzkum klubovny, která je až na cinkání talířů aklábosení personálu vkuchyni opuštěná. Vruce svírá poloprázdnou sklenku jako vstupenku nebo záminku, očividný symbol příslušnosti. Působí naprosto nenuceně, jako bezelstný člověk, který se jen zatoulal, rozhodně ne jako profesionální čmuchal odhodlaný zjistit… Aprávě vtomto poklidném okamžiku se věty konečně stočí khrdinovu popisu: McAnnisovi je pětatřicet, ale vypadá starší, má černý rozcuch, kadeře se mu vlní až přes uši. Tmavý knír mu dodává lehce zlověstný vzhled, někdy se hodí, ale většinou je mu na obtíž. Zkoutků očí se mu rozbíhají vrásky, nikoli však od smíchu, nýbrž od nedůvěřivosti, obvyklý přimhouřený výraz člověka unaveného zpodrazů. Má světle modré oči– „oči po matce,“ svěřuje se občas ženám, když je komentují– aprávě ty všechno prozrazují: jsou posmutnělé, obezřetné aublížené; takto se na vás někdo dívá, když očividně lžete, což je pro oba zdrojem rozpaků azklamání. Nos má trochu nakřivo od dávné rány pěstí, kterou měl předvídat. Hřbet levé ruky zdobí vystouplá kulatá jizva od žhavého doutníku– připomínka špatných rozhodnutí arizik, co se nevyplácí. Jako by nějakou potřeboval.

McAnnis stále věří na obleky. Při své práci je bere jako nutné zlo anemyslí tím žádný ztěch volnočasových výstřelků. Opravdový oblek, byť třeba ilaciný aobnošený, dokáže otevřít spoustu dveří arozvázat lidem jazyk, zvlášť když vytáhne peněženku aukáže odznak, jehož pravost by obstála ipři důkladné kontrole. McAnnis nosí povolenou kravatu. Když se večer před ulehnutím nezapomene svléknout, nechává ji na košili, kterou si sundá.

Na tento výlet si vzal hnědý oblek, žlutou košili aoranžovo-červenou kravatu. Po několika hodinách vautě se ukázalo, že celý komplet navzdory tvrzení prodejce není nemačkavý.

McAnnis vyšel po schodech do patra. Knihovna je ve slábnoucím slunečním světle potemnělá. Na mosazné tabulce vedle dveří stojí: Sdíky doktoru Blakeovi ajeho choti za věnování soukromé sbírky. Prosinec 1929. Dobročinný příspěvek odečitatelný zdaní, pomyslí si McAnnis. Akorát po krachu na burze.

Většinu knihovny tvoří tlusté svazky vázané vkůži. Jedna police je zasvěcená lovu arybaření. Další zaplňuje cosi, co vypadá jako písemnosti West Heartu včetně svázaných klubových zpravodajů za desítky let. Ujedné stěny žádné police nestojí, zato ji zdobí dvě mohutné vycpané jelení hlavy, obklopené téměř dvěma tucty mosazných tabulek sletopočty ajmény předsedů klubu, znichž každý podle všeho sloužil pět let. McAnnis si je zamyšleně prohlíží, vtom však do místnosti vpadne jeden zčlenů klubu. Reginald Talbot, pokladník. Je to nervózní mužík sbrýlemi avysokým čelem, který– jak McAnnisovi neujde– ani na chvíli nepřestává mrkat.

„Dobrý den, vy jste ten detektiv, že? McAdams.“

„McAnnis. Adam McAnnis.“

„Ovšem. Slyšel jsem, jak se bavíte sJamesem. Hledáte nezbytnost?“

„Co?“

„Promiňte, záchod. Tady tomu tak říkáme.“

„Aha. Ne, jen jsem se rozhlížel.“

„Doufám, že nic nevyšetřujete,“ nadhodí Reginald Talbot azatřepotá přitom víčky.

„Chraň bůh,“ odpoví McAnnis. „Kdybych používal píchačky, dávno bych měl padla.“

„Možná po ničem nepátráte, ale zločiny si vás najdou samy,“ podotkne Reginald Talbot. „Tak to chodí snad ve všech detektivních románech. Inspektor rekreuje na dovolené vhotelu, když se náhle ztratí jeden zhostů.“

„Aobvykle se najde mrtvý,“ dodá McAnnis. „Ale ne, já ve volném čase omrtvoly většinou nezakopávám. Spíš bych teď potřeboval dolít.“ Pozvedne skleničku.

„Stím vám určitě pomůžeme.“

„Ale zajímalo by mě…,“ pokračuje McAnnis.

„Ano?“

„Na těch tabulkách jsou všichni předsedové klubu?“

„Myslím, že ano. Proč?“

„Říkám si, co se asi stalo ve třicátých letech.“

„Jak to myslíte?“

„Ty tabulky jsou po pěti letech. Ale roky 1935 až 1940 chybí. Máme tu Horace Burra, 1930 až 1935, apak až Russella Caldwella, 1940 až 1945.“

Reginald Talbot se předkloní. „Máte pravdu. Zvláštní.“

„Jak si to vysvětlujete?“

„Vůbec netuším. Můžete se zeptat někoho zpamětníků, jestli vás to tak zajímá. Ikdyž moc nechápu proč.“

„Síla zvyku.“

„Detektiv se nezapře.“

„Tak nějak.“

„Dobrá. Tak pojďte, dolijeme vám.“ Reginald Talbot plavně vykročí ke dveřím apředstírá nenucenost jako špatný ochotník. „Nemůžeme přece dopustit, aby se nám tady bez doprovodu potulovali cizinci aodhalovali naše tajemství.“

×

Venku na verandě nabírá „Šestá“ na obrátkách alidem se rozvazují jazyky uprvní, druhé nebo třetí skleničky večera. McAnnis usrkává nový koktejl, prohlíží si účastníky večírku asnaží se je přiřadit ke jménům vklubové složce, kterou si připravil aukryl ve žlutých deskách pod plavkami vmalé příruční tašce.

Přítomní na sobě mají hnědé, oranžové, žluté asvětle modré oblečení– kolektivní estetika, kterou podle spisovatele asi nejlépe vystihují názvy asymboly obchodních značek: kalhoty Wear-Dated® Acrilan® stechnologií Sansabelt®, lehké akrylové svetry Orlon®, polyesterové džíny Fortrel®, dvojitě tkané kalhoty PERMA-PREST® zbavlny apolyesteru Dacron® spasovkou Ban-Rol®, polyesterové kalhoty Trevira® aKodel®, polokošile Ban-Lon®, svetříky zmercerované bavlny Durene®, úpletové košile Ultriana®, košile ztriacetátu Arnel® skrátkým rukávem apotiskem, nylonové sukně Avril®, dvouvrstvé topy Nyesta® znylonu Antron®, hedvábné halenky Qiana®, ponožky SANI-GARD® vbotách na klínovém podpatku aspodrážkou ztermoplastické gumy Kraton®, poromerové obuvní svršky Porvair® saligátořím vzorem…

Většina mužů nosí různé varianty polokošil Izod Lacoste nebo Brooks Brothers, ikdyž někteří se snaží vduchu nezávislé módy působit uvolněně vpřiléhavých, bohatě vzorovaných avíce či méně rozepnutých košilích Huk-A-Poo. Starší generace se potí vrůžových nebo kanárkových sportovních sakách od Billa Blasse avkostkovaných kalhotách, přes které jim přetéká pupek.

Ženy jsou podle očekávání nápaditější. Nosí nabírané halenky, dlouhé šaty ašaty bez rukávů od Lilly Pulitzer, svetříky Austin Hill sbarevně sladěnými hedvábnými šátky, oranžové květinové blůzy Skyr, kalhoty Meadowbank, svetry Herman Geist akalhotové sukně od Gordon of Philadelphia… Teprve při pohledu na všechny ty značky zjiné doby si uvědomíte, že vám doteď vpříběhu chyběly ženy– právě ony přitom často bývají obětí, vrahem či motivem zločinu. Dokonce ipro mizogynního Sherlocka Holmese se Irene Adlerová, která se objevila přesně vjediné povídce, ukázala vprůběhu let jako neocenitelná: žena, která vholmesovské tradici přidává trochu růže na tvář jinak sexuálně fádního kánonu. Takže teď spotěšením vidíte Adama McAnnise, jak hovoří sJane Garmondovou, jejíž blonďaté polodlouhé vlasy částečně zakrývají jizvu na spánku. Je to atraktivní žena, možná tak odeset let starší než McAnnis. Má oříškové oči, světlou pleť ana sobě zelené zavinovací šaty Diane von Furstenberg. Kolem úst se jí zračí to, co spisovatelé rádi označují za nádech smutku; přesně ten typ ženy, jejíž potomci naleznou po staletích deník sbásněmi, které celý život tajně psala, nebo navoněný balíček vybledlých dopisů od nešťastné lásky, už desítky let mrtvé.

„Váš manžel je John,“ řekne McAnnis. „Předseda klubu.“

„Ano.“

„Takže vy jste první dáma?“

Jane Garmondová zavrtí hlavou. „To těžko. Je to dost otravná práce. Samé papírování. Upřímně řečeno, tak nějak se to přenáší zrodiny na rodinu. Předávání mušle kolem ohně.“

„Pán much, že?“

„Výborně. Každopádně na tom není nic zvláštního. Motá se tady spousta bývalých předsedů.“

„Například?“

„No, třeba doktor Blake byl jedním znich. ADuncan Mayer taky.“

„Takže… vy jste se sem přivdala?“

Jane Garmondová se rozvážně napije bílého vína. Ve sklenici zachrastí kostky ledu, které si do ní předtím vhodila. „Vždycky své hostitele vyslýcháte?“ zeptá se.

„Tomu se říká konverzace!“ zaprotestuje McAnnis.

„Jen vás popichuju. Ne, nepřivdala. Jsem tu celou věčnost. Vlastně už od narození. Původně jsem Talbotová. Reg Talbot je můj bratr.“

„Před chvílí jsem ho potkal vknihovně.“

„Ano, viděla jsem vás vycházet. Takže… znám to tady odjakživa. Sněkterými ztěch lidí se přátelím od dětství. Všichni jsme tu trávili každé léto, až do puberty.“

McAnnis se odmlčí. Tu metodu poznáváte: každý dobrý vyšetřovatel ví, že mlčení povzbuzuje subjekt ktomu, aby vzniklou mezeru vyplnil. Zvlášť když podezřelý nemá čisté svědomí, zoufale se snaží zahladit jakékoli rozpaky adomnívá se, že díky tomu bude působit přirozeněji anevinněji, ale ve skutečnosti je opak pravdou. Člověku je od přírody vlastní, že se snaží zalíbit, aschopný detektiv nebo podvodník dokáže této žalostné zranitelnosti využít.

„Tak třeba tahle jizva,“ řekne Jane Garmondová adotkne se čela. „Duncan Mayer mě trefil prakem. Krvácelo to jako blázen.“

„Proboha. Doufám, že to pořádně schytal.“

„Kdybyste znal jeho otce, tak byste mluvil jinak. Dostal tak nařezáno, že se jeho křik nesl až na druhou stranu jezera.“

McAnnis hodlá přitlačit na pilu, náhle se knim však připojí další lidé– Meredith Blakeová aClaudia Mayerová (žena sbílým pramenem vlasů) spolu se dvěma mladšími muži: Claudiiným synem, kulhavým Ottem Mayerem, aJaniným synem Ramseym Garmondem.

McAnnis odráží otázky zdvořilou konverzací, klidně si prohlíží nové známé apřitom se snaží vdechnout suchým, bezkrevným faktům ze své složky trochu života. Shromáždil data ainformace zrodných listů aškolních dokumentů avRamseyho případě ijeden nevinný záznam vtrestním rejstříku kvůli nepovedenému studentskému žertíku, co skončil před špatným soudcem, nebo možná před dobrým, ale ve špatný den. Otto Mayer je tmavovlasý avysoký, ale působí divně: ramena má nakřivo, jako by mu zmrzačenou nohu utáhli šroubem očtvrt otáčky víc, acelý se proto zkroutil na stranu. Ramsey Garmond představuje jeho pravý opak: blonďák sbřidlicově modrýma očima, pohledný adobře stavěný– nejspíš závodně vesluje, napadne McAnnise–, akdyž si podají ruce, poplácá detektiva po rameni jako starého známého. Na rtech mu hraje sebevědomý úsměv mladíka, který očekává zářnou budoucnost.

Ze složky si McAnnis pamatuje, že Otto aRamsey se narodili jen několik měsíců po sobě. Museli tu spolu vyrůstat: léta, víkendy, prázdniny. Chovají se nenuceně, jako bratři, nebo aspoň celoživotní přátelé, McAnnisovi však připomínají odvrácené strany mince. Panna, nebo orel?

„… detektiv?“ ptá se Ramsey Garmond.

„Ano?“

„Nebo se oto snámi nepodělíte?“

McAnnis si uvědomí, že mu něco uniklo.

„Omlouvám se. Jak zněla otázka?“

„Jaké je to být detektiv?“

„Zdaleka ne jako ve filmech,“ odpoví McAnnis.

„Ale určitě víc vzrušující než daňové právo,“ poznamená Ramsey Garmond.

„To záleží na daních,“ opáčí McAnnis.

„Ramsey pracuje uotce,“ vysvětlí Jane Garmondová. „UJohna. Věřte mi, že na tom nic vzrušujícího není.“

„Tak už nás nenapínejte,“ naléhá Otto Mayer. „Povězte nám nějakou detektivní historku.“

McAnnis si povzdechne. Většinu jeho práce tvoří naprosto všední tragédie: nevěry, zpronevěry, pohřešované osoby (vjednom obzvlášť zoufalém období také pohřešovaná kočka). Občas se ale objeví iněco zajímavějšího. Jednou jistý otec požádal McAnnise, jestli by „ve spolupráci se zdroji ve vládě“ mohl zprostředkovat návrat jeho syna zVancouveru poté, co kluk vpřímém přenosu místních zpráv spálil povolávací rozkaz. Jindy se zase jedna žena zeptala, kolik by chtěl za zabití jejího manžela. Aloni ho jeden nešťastný mladík požádal, aby vypátral jeho biologickou matku.

Tu atam za McAnnisem chodili izástupci pojišťoven, když se ocitli vúzkých. Nedělali to rádi. Nejspíš jim to připadalo ponižující. Vzpomněl si na jednoho pojišťovacího agenta, co se znechuceně rozhlížel po jeho kanceláři amezi palcem aukazovákem štítivě držel McAnnisovu vizitku, jako by mohl něco chytit.

„Jde opřípad požáru, pane McAnnisi. Menší obchodní dům. Rodinný.“

„Nehoda, ale máte podezření na žhářství.“

„Jistě.“

„Proč?“

„Protože to tak vždycky bývá,“ odtušil pojišťovák.

McAnnis příležitostně dostal ifiremní zakázku vydávanou za soukromou záležitost: kdysi si ho najal muž oblečený jako právník, aby našel důkaz onevěře jiného muže.

„Jde ovaši ženu?“

„Jistěže ne.“

„Tak proč vás to trápí?“ zajímal se McAnnis.

„Jen chceme mít nějakou pojistku.“

„Chceme? Kdo přesně?“

Odpovědi se nedočkal. Zjistil však, že záletník je vrcholovým manažerem velké banky, která se právě nacházela uprostřed složité anákladné akvizice. Manažer si počínal hloupě aindiskrétně. McAnnis získal kompromitující fotky, oněž právník stál. Později se dočetl vnovinách, že akvizice padla.

Aněkdy se mu dostaly na stůl itěžko řešitelné problémy toho nejosobnějšího rázu: zoufalý otec po něm chtěl, aby dostal syna ze závislosti na heroinu.

„To není práce pro mě,“ namítl McAnnis. „Potřebujete lékaře. Nebo psychologa. Možná kněze.“

„Ty seženu, ale nejdřív mu musím zatnout tipec. Syn se tahá sjedním kamarádem… Má na něj špatný vliv. Je to dodavatel. Dealer.“

McAnnis vytušil, kam to směřuje. „Apo mně chcete co?“

„Abyste toho kamaráda přesvědčil, že můj syn za to nestojí.“

Přesvědčil. Jak ohebné slovo. Mnohovrstevnaté anejednoznačné. McAnnis však věděl, co znamená. Mosazný boxer, těžký kožený obušek. Vyčkávání ve stinném vchodu, až oběť vyjde zbaru nebo restaurace: rychlá abolestná rána do kolena, naříkavý slib oběti, že udělá, co se po ní chce. McAnnisovi nabízeli podobnou špinavou práci často, ale nikdy ji nevzal. Ten otec však tolik naléhal, že McAnnis souhlasil, že „se na to podívá“. Ukázalo se, že drogy prodává syn, nikoli kamarád.

Máte pochopení pro McAnnisovu neochotu se otyto případové studie dělit. Vaši oblíbení detektivové bývají mlčenliví tvorové, strozí tajnůstkáři placení za nevyzpytatelnost adiskrétnost, současně však víte, že by si počínal kontraproduktivně, kdyby otrávil všechny potenciálně užitečné osoby. Potřebuje, aby se rozmluvili, takže někdy mluví ion. Každý detektiv má proto vzáloze nějakou historku, jíž by nasytil choutky zvědavců. Nemusí být pravdivá, úplně stačí, když tak působí, amusí také obsahovat prvky nápomocné při dalším vyšetřování avyslýchání těch, kdo ji uslyší. Tady máte historku, kterou McAnnis odvypráví skupině ajiž vduchu vždy označoval jako:

Případ sekta

Šlo onepěknou kauzu. Rodiče si ho najali, aby našel avysvobodil jejich dceru ze spárů jedné kalifornské sekty. Týdny sledování, práce vutajení. Revolucionáři sarzenálem pušek ve sklepích. Děti píchající si heroin vparku. Guru si říkal Ayuva Daeva, ale ve skutečnosti se jmenoval David Sherwin apocházel zManhattanu. Byl to už jeho druhý pokus ozaložení vlastního náboženství. Jak se McAnnisovi podařilo zjistit, ten první se zhroutil, když ho obvinili zvystavování nekrytých šeků. Dcera, jak se dozvěděl, se kdysi přátelila sAngelou Atwoodovou alias generálkou Gelinou– „mluvčí“ takzvané Symbionské osvobozenecké armády, uhořelou 17. května 1974 poté, co při přestřelce spolicií vzplál konspirační byt armády vLos Angeles. Mohlo to dopadnout hůř, chtěl říct dívčiným rodičům, ale rozmyslel si to, když ji nalezl. Guru si strkal do kapsy šeky adalší dary, které do Kalifornie posílali ustaraní rodiče údajně na podporu jejich vysvobození zútrap té bludné reality. Všechno ve skutečnosti putovalo na bankovní účet vedený na jméno David Sherwin. Hašiš, LSD aheroin sloužily ktomu, aby dívky zůstaly poslušné. McAnnis už měl jeden podobný případ za sebou avěděl, co usekt nezabírá– slova. Zabíraly jen únosy. Chytil ji na ulici za bílého dne, když šla sjednou další oddanou vyznavačkou Ayuvy Daevy, ruce plné papírových tašek snakoupenými potravinami. Strčil ji do auta způjčovny, nasadil pouta– Dobytku! Fašisto! křičela na něj navzdory jeho delším vlasům aknírku, Zmrde zkurvenej!– aodvezl ji do pronajatého odlehlého bungalovu vkopcích, kde na ni netrpělivě čekali rodiče. Tam se to ovšem zvrtlo, protože místo zkušeného psychologa aodborníka na sekty, který tam měl být, vrazil otec– lékař– dívce do ruky injekci anechal ji převézt do psychiatrické léčebny vNapě, kde zůstává, pokud je mu známo, dodnes. Pošlete mi fakturu, řekl otec, než odjel voblacích prachu aštěrku…

×

„To je hrůza,“ vydechne Claudia Mayerová avbledé tváři se jí mihne zděšení. Má jemně klenuté obočí avysoké lícní kosti. McAnnisovi neujde, že vpřítomnosti ostatních působí rozpačitě, jako herečka, již vehnali na jeviště, aniž by znala text hry.

„Aco jste udělal?“ zeptá se Otto Mayer.

„Nechal jsem si proplatit šek.“

„To jste se jí nepokusil pomoct?“ podiví se Jane Garmondová.

„Co bych zmohl?“ odpoví McAnnis. „Rodiče za ni zodpovídali jako zákonní zástupci. Byla závislá na drogách, navíc členka sekty. Soudy soblibou posílají takové hezké mladé dívky pod zámek, aby se pokusily obnovit jejich panenství. Obrazně řečeno.“

„Měl jste aspoň něco zkusit,“ špitne Claudia Mayerová.

„Dělám, co můžu,“ odvětí McAnnis. „Jak to jen bylo? ‚Těmi bídnými ulicemi musí kráčet muž, který sám není bídák.‘“

„Co to je?“

„Raymond Chandler. Otom, že soukromý detektiv musí zůstat čestným mužem, jímž samozřejmě sám nikdy nebyl. Dashiell Hammett, ten ano, amnohé viděl docela jinak.“

„Jsem moc ráda, že jste sJamesem přijel,“ řekne Meredith Blakeová slehkostí hostitelky zběhlé vusměrňování konverzace. Kostatním dodala: „Adama jsme neviděli kolik… deset let?“

„Ještě víc.“

„Aco vás dva svedlo opět dohromady?“

Meredith Blakeová, usměvavá azdvořilá, ale bystrá žena: má tvář babičky sočima právníka. Tak nějak by asi vypadala lady Macbeth, kdyby smanželem nepadli za oběť své prokleté ctižádosti, pomyslí si McAnnis. Světlé prošedivělé vlasy sepnuté do drdolu, na sobě šaty skvětinovým vzorem, které lze nejlépe popsat jako „praktické“. McAnnis si ji živě vybavuje zvíkendů, kdy on aJames jezdívali taxíkem spříslibem domácího jídla ahromadou špinavého prádla do bytu Blakeových vnewyorské čtvrti East Sixties, označované doktorem napůl vžertu za „Boží zemi“. Pamatoval si, jak při jedné oslavě, když doktora Blakea povýšili na vedoucího oddělení, proplouvala knihovnou, nabízela předkrmy, dolévala nápoje amlčky přitom posuzovala hosty. Vždycky ji považoval za tu chytrou– rozhodně byla chytřejší než její manžel. Proto mu neušlo, na co se ve skutečnosti ptá: Proč tady jste?

„No, kontaktoval jsem Jamese,“ řekne McAnnis.

„Ano, zmínil se,“ přitaká Meredith Blakeová. „Ale neřekl proč.“

„Potkal jsem někoho, koho jsme oba dřív znali.“

„Nějakou holku?“ zeptá se Otto Mayer.

„Bývalého spolubydlícího. Ptal se, jak se Jamesovi daří, ajá si uvědomil, že vlastně ani nevím. Tak jsem mu zavolal.“

„Kde jste vzal jeho číslo?“ vyzvídá Meredith Blakeová.

McAnnis se usměje. „Jsem přece detektiv.“

Meredith Blakeová nespokojeně přikývne. „Jistě. No, čeká vás nabitý víkend. Táborák, souboj omeloun vbazénu, házení vajíček, ohňostroj. Samozřejmě za předpokladu, že nás nespláchne bouřka. Kvůli ní jsme všechno oden posunuli.“

„Vrádiu se obouřce zmínili,“ potvrdí McAnnis. „Prý bude hodně silná. Kdy se má přihnat?“

„Dneska ne,“ podotkne Claudia Mayerová.

„Zítra večer,“ doplní Meredith Blakeová. „Pozdě. Až po ohňostroji. Vklubu možná vypadne proud. Máme samozřejmě generátory, ale cesty poté bývají nesjízdné. Jsou samá hlína aštěrk. Mluvilo se otom, že některé znich vyasfaltujeme, ale nějak jsme se ktomu nedostali. Ataky tu máme most. Je starý, hodně starý.“

„Mohl byste tady uvíznout,“ varuje Ramsey Garmond.

„Potěš pánbůh,“ zhrozí se McAnnis ke všeobecnému pobavení.

×

Později McAnnis najde Claudii Mayerovou na klidném konci verandy pod starou vlajkou USA se třinácti hvězdami vkruhu, vyvěšenou pro tuto příležitost. Na stole vedle ní stojí poloprázdná láhev bílého, na sobě má lila letní šaty, které vyšly zmódy před několika lety. Odhaduje, že jí může být tak padesát, černé vlasy nad bledým čelem už jí každopádně šediví. Je štíhlá. Možná až příliš. Když kněmu vzhlédne, McAnnis má zvláštní pocit, že na něj ztěch očí hledí vězeňkyně svírající mříže cely.

„Můžu se přidat?“

„Ale ovšem,“ odpoví Claudia Mayerová asklenkou vína ukáže na prázdné křeslo. „Umí být nesnesitelní, že?“

„Připadají mi fajn.“

„Musíte je líp poznat,“ řekne mu. „Duncan mě na tyhle akce vždycky donutí jít.“

„Myslíte na ‚Šestou‘?“

Claudia Mayerová se pousměje aMcAnnis zahlédne záblesk jiné ženy– ženy, kterou mohla být nebo možná kdysi byla. Co se změnilo? uvažuje. „Pochytil jste místní hantýrku,“ podotkne. „O‚nezbytnosti‘ už jste slyšel?“

„Ano. Naštěstí.“

„Tady vklubu se používá určitý… jazyk. Slovník, jemuž nemá být rozumět. Tedy, vlastně nevím, jestli je to účel, ale každopádně to tak funguje. Pro lidi zvenčí zní nesrozumitelně. Můžete se ho naučit, můžete jím dokonce mluvit, ale nikdy ho neovládnete plynně, jestli mi rozumíte. Nicméně Duncan se vtom narodil.“

„Je to jazyk peněz,“ řekne McAnnis.

„Možná. Ikdyž klub už není, co býval.“

McAnnis se odmlčí adá jí čas aprostor, aby to rozvedla. Ona se ktomu však nemá, atak McAnnis odbočí: „Omlouvám se, jestli vás moje historka rozrušila.“

„Byla to jen historka?“

„Myslíte, jako jestli je pravdivá?“

„Ano.“

„Když řeknu, že ne, uleví se vám?“

„Ne.“

„Je to skutečný příběh,“ řekne McAnnis. „Bohužel.“

„Zdá se to tak snadné, někoho zavřít,“ pronese Claudia Mayerová, „když to opravdu chcete udělat. Jak to udělal otec té dívce. Stačí prohlásit, že je člověk blázen. Nebezpečný sám sobě. Že je to pro jeho vlastní dobro. Atak dále. Zní to jako pádné argumenty, nemyslíte? Apřitom zneužít něčí touhy konat dobro kpáchání zla.“

„Vkategoriích dobra azla se snažím neuvažovat.“

„Ale co jiného zbývá?“ zeptá se. Dopije víno do dna. „Vy asi nejste věřící, že, pane McAnnisi?“

„Nijak zvlášť,“ odvětí.

„Já jsem nejdřív nevěřila, pak jsem víru našla azase ji ztratila.“

„Jednou ztratit víru je tragédie,“ řekne McAnnis. „Ztratit ji dvakrát zavání lehkovážností.“

Claudia Mayerová se znovu usměje. „Žertujete.“

„Ano.“

„Vyhýbáte se pojmům dobro azlo, protože nevíte, na kterou stranu patříte?“

„To je od vás velice troufalé, paní Mayerová,“ řekne McAnnis. „Vždyť se sotva známe.“

„Promiňte.“

„Zase si dělám legraci. Nebo se aspoň pokouším. Už stím přestanu.“

„Nic se neděje. Někdy zapomínám… jak se chovat. Je tolik pravidel aočekávání, že se nedá všem vyhovět. Člověk snadno udělá chybu. Apak na vás všichni zírají apokoutně si něco šeptají. Už je to tady zase, říkají si. Chudinka Claudia. Chudinka Claudia si zase povídá sama se sebou. Chudinka Claudia se opět koupe vjezeře nahá. Pravidla se samozřejmě mění vzávislosti na čase, místě, na tom, ským jste, na počasí, na postavení hvězd… Zajímáte se oastrologii, pane McAnnisi?“

„Upřímně řečeno ne.“

„Já vlastně taky ne, ale někdy se neubráním úvahám, jestli náš život neřídí něco jiného, odněkud. Vezměte si například Měsíc. Bilion tun horniny, která nám visí přímo nad hlavou, doléhá na nás, řídí příliv aodliv… Jak by nás to mohlo neovlivnit? Určuje to, jak spíme? Jak krvácíme? Aco dalšího, očem ještě nevíme?“ Pak si uvědomí detektivův zmatený výraz azarazí se. „Pardon. Plácám nesmysly.“

„Ale vůbec ne.“

„Někdy se zapomenu,“ řekne Claudia Mayerová roztržitě. „Zvláštní obrat, zapomenout se. Jak se může člověk zapomenout? Zapomínáte se někdy, pane McAnnisi?“

„Ne tak často, jak bych si přál.“

Večerní vánek zatřepotá vlajkovou výzdobou nad zábradlím. Vtomto koutě verandy je příjemně. Vtichu daleko od ruchů večírku slyší cvrlikat ptáky upotoka. Větrné zvonkohry zavěšené na trámech nad jejich hlavami tence cinkají.

„Ty jsem dělala já,“ oznámí Claudia Mayerová, když detektiv vzhlédne.

„Nádhera,“ odtuší McAnnis.

„Kdysi jsem hrávala na klavír, teď vyrábím zvonkohry. Jedna píšťala je vC. Druhá vD. Zbylé vF aG. Při správném větru skoro zahrají Beethovenovu Ódu na radost. Ale samozřejmě nikdy ne úplně dokonale.“

„Zní to dobře.“

Claudia Mayerová si dolije víno. „Umím si představit, že být detektivem je osamělé povolání.“

„Mluvím se spoustou lidí.“

„Vy je vyslýcháte,“ namítne Claudia Mayerová. „To není totéž.“

„Ano.“

×

×

×

×

×

„Jo.“

×