Bernard Cornwell

sharpe’s command

Richard Sharpe and the bridge at almaraz, may 1812

Copyright © Bernard Cornwell, 2023

All rights reserved

Translation © Jiří Beneš, 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním

nebo zaznamenáváním na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-374-1

Sharpův oddíl

věnuji Clemensu Amannovi

s tisícerými díky za jeho velkorysost.

MAPKA

Kapitola 1

Právě když Sharpe uvažoval, co si dát k snídani, zasáhla ho kule.

Rozhodoval se mezi nasoleným vepřovým a nasoleným hovězím, obojí bez chleba a tvrdé jako vařená kůže z bot, ale zrovna když usoudil, že lepší bude vepřové, zazněl výstřel. Dolehl z dálky, takže nejspíš nějaký lovec kdesi v odlehlých kopcích, pomyslel si. Jenže vzápětí ho kule z lovcova výstřelu udeřila do stehna.

Vlastně po něm jen sklouzla, odrazila se od kovové pochvy těžkého jezdeckého meče a spadla na zem. Přesto se zapotácel, zaklel a třel si zasažené místo.

Seržant Harper se sklonil a kuli sebral. „Zatraceně dobrý výstřel, pane,“ konstatoval suše.

„Spíš zatraceně pitomý,“ opáčil Sharpe. Zahleděl se k severovýchodu, ale v dálce uviděl jen obláček kouře, který se vznášel v nehybném vzduchu nad skalnatým hřebenem kopce. Muselo to být téměř půl míle.

Chvíli si třel stehno a uvažoval. Věděl, že měl štěstí, nadarmo o něm chlapi neříkali, že se na něj lepí. Ale stejně tak věděl, že střílet z muškety na cíl vzdálený půl míle je nesmysl. Kule ztratila při průletu vzduchem téměř všechnu energii, takže jí už nezbylo ani tolik, aby pronikla látkou kalhot. Sice to zabolelo a na zasaženém místě zbude modřina, ale pořád to bylo mnohem lepší než kus olova hluboko v těle. „Zatracenej žabožrout!“ zaklel. „Dám si vepřové.“

„To nebyl Francouz,“ řekl Harper. „Tohle je naše kule.“ Hodil ji Sharpovi a ten ji jednou rukou chytil.

Byla ještě teplá, menší než kule do pušky, ale větší než do francouzské muškety. Rozdíl byl nepatrný, jenže Sharpe válčil už devatenáct let a tyhle věci měl v oku. V šestnácti začínal v třiatřicátém a od té doby prošel bojišti ve Flandrech, v Indii a v Portugalsku a teď táhl ve Španělsku. V roce 1799 se stal seržantem, o čtyři roky později si vysloužil povýšení do důstojnického stavu a teď, na jaře roku 1812, byl kapitánem a nosil zelený kabát střelců. Po celou devatenáctiletou kariéru bojoval jako pěšák, a proto dobře věděl, že Harper má pravdu. Kule vypálená z muškety na tak nemožnou vzdálenost byla opravdu britská.

„Jde sem Amor,“ oznámil Harper.

„Neříkejte mu tak,“ zavrčel Sharpe.

„Ale tak mu říkají všichni, včetně vás,“ odpověděl Harper.

„Pane! Pane!“ volal udýchaně poručík a málem zakopl, jak spěchal. „Jste raněný, pane? Je to vážné?“

„Nic, co by stálo za řeč,“ odpověděl Sharpe ledabyle. „Jenom kule z muškety.“

„Takže Francouzi tuhle silnici ostřelují,“ usoudil poručík Love a zahleděl se na vzdálené panoráma. „To je vážná zpráva, pane.“

„To nebylo od žabožroutů,“ řekl Sharpe, „to vystřelil někdo z partidy.“ Použil španělský výraz pro guerrilleros, kteří bojovali proti Francouzům a pronásledovali je po celém Španělsku. Hodil kuli na zem a otočil se zpátky ke skupince nízkých stromů, pod nimiž jeho muži strávili noc. „Dane! Vidíte tam něco?“ zavolal.

Daniel Hagman se zahleděl na vzdálený hřeben, kde se pomalu rozplýval obláček kouře, unášený k východu. A pak se náhle podél skalnatého obzoru objevil aspoň tucet erupcí kouře. Kule letěly bůhvíkam a o pár vteřin později dolehl zvuk výstřelů. „Nemají nás rádi, pane Sharpe,“ poznamenal Hagman pobaveně.

„Partidas? Pane na nebi!“ zhrozil se poručík Love a vrhl se za nejbližší strom. „To myslíte vážně?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Sharpe suše a znovu se obrátil k Hagmanovi. „Pošlete jim pozdrav, Dane.“

„S radostí,“ řekl Hagman. Lehl si na záda, opřel si hlaveň pušky o podrážky bot, zadíval se podél hlavně a pak zbraň odklonil kousek doleva. Sharpe věděl, že tím kompenzuje slabý vítr. „Chcete, abych toho bastarda odpráskl, pane Sharpe?“

„Chci, aby dostali strach.“

„Tak ho dostanou,“ řekl Hagman a stiskl spoušť.

Třesk výstřelu z pušky zněl ostřeji než u muškety, ale to nebyl jediný rozdíl, protože kule vystřelená z pušky mohla zabít až na vzdálenost půl míle. „Počítám, že bude potřebovat nové kalhoty, pane Sharpe,“ řekl Hagman, vstal a vylovil z pouzdra nový náboj.

„Ale vždyť partidas jsou na naší straně, ne?“ ozval se poručík Love, když opatrně vystoupil z úkrytu za kmenem stromu. „Copak to nejsou naši spojenci?“

„Jsou, poručíku. Jenže ti bastardi nevědí, na čí straně jsme my.“

Poručík Love se znepokojeně zadíval na vzdálený obzor, kde se na obloze rýsovala slabá šmouha kouře po výstřelu. „Že by nás považovali za Francouze?“ uvažoval, jako by tomu nemohl uvěřit.

„Přesně tak, poručíku.“

„Ale přece…,“ chystal se Love něco namítnout.

„Myslejí si, že Britové mají jenom červené kabáty,“ přerušil ho Sharpe. Vedl šestnáct mužů, z nichž všichni, s výjimkou jednoho, byli střelci v tmavě zelených kabátech pětadevadesátého pěšího regimentu střelců, zatímco poručík Love měl tmavě modrý kabát královského dělostřelectva. „Mají za to, že vy jste žabožroutský důstojník a my ostatní dragouni, protože jejich dragouni jsou v zeleném.“

„Ale dragouni mají koně, pane!“

„Dragouni jsou jízdní pěchota,“ řekl Sharpe, „aspoň by měli být.“

„Tak potom jsme v pěkné bryndě, pane,“ prohlásil Love. „Přitom mezi námi a vrcholem toho kopce není kde se ukrýt,“ dodal, když se zahleděl na dlouhou silnici, která stoupala ke vzdálenému hřebeni. „Jak bychom se k nim mohli přiblížit, aniž by nás postříleli? Kdybych měl aspoň jednu devítiliberku!“

„Kterou nemáte,“ řekl Sharpe ostřeji, než měl v úmyslu, protože mu s poručíkem Courtneym deVere Lovem docházela trpělivost, nebo ji spíš během jejich nebezpečné cesty hluboko do nepřátelského Španělska téměř vyčerpal. Ozvala se další salva z mušket, ale teď už žádná z kulí k Sharpovi ani k jeho mužům nedolétla.

„Něco mě napadlo, pane,“ ozval se znovu Love s rukou na jílci šavle lehké jízdy.

„Tak sem s tím,“ pohlédl na něho Sharpe.

„Mám náhradní bílou košili, pane. Dovolte mi, abych ji připevnil na hrot šavle a zamával jí jako vlajkou příměří.“

„Myslíte, že partidas budou ctít vlajku příměří?“

„Jsou to přece křesťané,“ namítl Love, „i když římští.“

„Poručíku,“ nutil se Sharpe do trpělivého tónu, „pro mě za mě ať je to třeba banda pitomých metodistů, ale jestli proti nim vyjdete s bílou vlajkou, budou to považovat za známku slabosti, počkají, až se dostanete na dostřel, a pak vás odprásknou.“

„To jistě ne, pane! Ostatně nejsou to ti, s nimiž se máme setkat?“

„Možná,“ připustil Sharpe, „ale oni to nevědí. A když uvidí modrou uniformu, udělají si z vás cvičný terč. A jak se na vás dívám, pěkně velký.“ Poručík Love byl nejméně o půl hlavy vyšší než Sharpe, i když se sotva dalo říct, že představuje velký cíl, protože byl tenký jako nabiják. „Nerad bych o vás přišel,“ dodal Sharpe nepřesvědčivě.

„Tak co budeme dělat?“ zeptal se poručík sklesle.

„To, co bude pan Sharpe považovat za nejlepší,“ odpověděl mu Harper.

„Jednoduše ty bastardy obejdeme,“ řekl Sharpe. „Ale nejdřív se stáhneme do lesíka.“

„Jenže já tu cestu musím prohlédnout,“ namítl Love a ukázal na silnici, která stoupala k hřebeni, odkud stále hřměly výstřely. Jejich kule létaly buď pánubohu do oken, nebo šustily v listí nízkých košatých stromů podél potoka v údolí, jež se táhlo k východu.

„Však ji prohlédnete,“ řekl Sharpe a pak poručil svým mužům, aby se vrátili do úkrytu pod stromy. Sotva zmizeli z dohledu, nesmyslná palba z mušket ze vzdáleného hřebene ustala.

„Nepůjdou za námi?“ staral se poručík Love znepokojeně.

„Pokud mají aspoň trochu rozumu, tak ne,“ odpověděl Sharpe. „Myslejí si, že nás zahnali, a teď budou čekat, aby měli jistotu, že se nevrátíme. A taky počítají s tím, že jsou na skvělém místě pro obranu, což taky jsou.“

„Takže…,“ pokusil se poručík Love znovu ozvat.

„Takže je z toho hřebene vytlačíme,“ prohlásil Sharpe. Vedl své muže na východ podél koryta vyschlého potoka, obrostlého stromy, které klesalo do mnohem širšího a hlubšího údolí, jež se táhlo od jihu k severu. Tam se Sharpe obrátil na sever a nejprve se vydal na dno údolí, kde voda jiného potoka pěnila přes kameny. „Držte hlavu dole, poručíku,“ řekl.

„Proč?“

Sharpe sledoval potok směrem k severu, takže hřeben, odkud se střílelo, se táhl nalevo a na dno hlubokého údolí se z něj nedalo dohlédnout. To Sharpovi vyhovovalo, protože nechtěl, aby ti nahoře zaznamenali v údolí jakýkoliv pohyb. „Protože jste vysoký,“ odpověděl. „Pokud vidíte na vrchol hřebene, pak odtamud zase vidí oni vás.“

„Aha!“ pochopil poručík a přikrčil se . „Takže máte v plánu je obejít, pane?“

„Mám v plánu naučit ty bastardy neplýtvat municí,“ zavrčel Sharpe popuzeně. Skutečnost, že ti hlupáci stříleli britskou municí, ho přesvědčila, že jsou to partyzáni, a zřejmě právě ti, s nimiž se měli setkat. I když stále existovala malá možnost, že z mušket stříleli Francouzi. Dostalo se mu však ujištění, že v těchhle pustých kopcích na žádné Francouze nenarazí. Ne že by v tomhle kraji nebyli, ale drželi se v pevnostech vzdálených ještě šest nebo sedm mil odtud a zprávy od partidas říkaly, že tyhle silné pevnosti opouštějí jen kvůli zásobování potravinami nebo kvůli píci pro koně, a to ještě zřídka.

Ale ani zřídkavá výprava Francouzů za pící není vyzbrojená britskými mušketami, takže výstřely musely zcela jistě pocházet od guerrilleros, španělských partyzánů, kteří francouzské okupanty nenávidí a vedou proti nim nevraživou válku. „Musíme ty bastardy najít a přesvědčit je, že jsme na jejich straně,“ dodal Sharpe.

A teď tedy vedl své muže půl míle na sever. „Mně se snad nikdy nepodaří dát si snídani,“ postěžoval si seržantu Harperovi.

„Já jsem si ji dal,“ řekl velký Ir. „Proto jsem do týhle zatracený armády vstoupil, abych se najedl.“

„Doufám, že jste se jí udusil.“

„Přišlo mi škoda ji vyhodit,“ prohlásil Harper s úsměvem.

Sharpe přejel pohledem své odpočívající muže. „Dane!“ zavolal. „Pojďte sem!“

Daniel Hagman, pytlák z Cheshiru, vstal a poslušně přišel k němu. „Pane Sharpe?“

„Vidíte tamhleten hřeben?“ ukázal Sharpe na západ. „Chci, abyste to tam obhlédl.“

„S radostí, pane.“

„Chcete můj dalekohled?“

„Není třeba.“

„Tak běžte.“

Hagman vyrazil a začal stoupat do strmého svahu. „Můžu jít s ním, pane?“ zeptal se dychtivě Love.

„Zůstaňte tady, poručíku, a dejte si pohov.“

„Ale já tu cestu opravdu potřebuju vidět, pane,“ namítl Love.

„Uvidíte ji, poručíku. Během hodiny po ní půjdete.“

„Doufám, že máte pravdu, pane.“

„Doufejte, poručíku.“ Sharpe se podíval na Hagmana, který se usadil na svahu vedle skály a upřeně hleděl vzhůru.

„Počkejte tady, Pate, za chvíli se vrátím,“ řekl Sharpe a znovu se obrátil k Lovemu. „Zůstaňte se seržantem Harperem, poručíku.“

„Ano, pane,“ přikývl Love.

Sharpe se začal škrábat do svahu, přičemž si vybíral travnatá místa, aby kovová pochva jeho meče těžké jízdy nenarážela na kameny. Posledních pár metrů lezl pomalu a opatrně, pak klesl vedle Hagmana a opřel pušku o zakrslý strom.

„Třiačtyřicet koní, pane Sharpe,“ řekl Hagman. „A ti bastardi jsou tam na tom hřebeni.“

Sharpe je viděl. Po skalnatém hřebeni se táhla řada mužů. Byli otrhaní a většinou ve starých španělských uniformách, záplatovaných a vybledlých od slunce. Na sever od nich stála skupina koní uvázaných u kolíků, zaražených do země. Sharpe znovu pohlédl na muže. Všichni měli muškety. „Pořád si myslejí, že jsme jižně od nich.“

„Taky se tam pořád dívají. Španělé.“

„Ano, guerrilleros,“ souhlasil Sharpe. „A zřejmě ti, s nimiž se máme setkat.“

„Takže už na ně nemám střílet?“

„Radši ne, Dane.“

Sharpe hodnou chvíli obhlížel kopec nad sebou. Uvažoval, že by mohl vystoupit až na jižní okraj úbočí hřebene, kam muži, jejichž řada se táhla po dlouhém horizontu, nemohli dohlédnout. „Čekám, jestli se pohnou a odejdou odtamtud,“ řekl Hagmanovi.

„Moc se jim nechce, pane Sharpe. Jako by napůl spali.“

„Dám jim pár minut.“ Sharpe byl stále víc přesvědčen, že to jsou právě ti guerrilleros, s nimiž měli navázat kontakt. Než by je však vyděsil a vyprovokoval další palbu z mušket, rozhodl se raději počkat, až odejdou, a bude se s nimi moct setkat za příhodnějších okolností. „Klidně si zdřímněte, Dane,“ řekl. „Já budu hlídat. Hlavně nechrápejte.“

A tak čekal.

„Na co čeká?“ zeptal se poručík Love.

„Uspává je, pane,“ odpověděl Harper.

„Proč?“

„Protože toho, kdo spí, je snadnější zabít.“

„Ale vždyť to jsou zřejmě naši spojenci!“ namítl Love.

„Ano, pane. Ale stříleli na pana Sharpa, a když si tohle někdo dovolí, nemůže si myslet, že mu to projde jen tak.“

„Byla to od nich chyba, ale to by jim měl odpustit.“

„Pan Sharpe není na odpouštění ten pravej, pane.“

„Jenže když kapitán Sharpe způsobí škodu našim spojencům, budu to muset uvést v hlášení.“

„To nebude k ničemu dobrý, pane.“

„Seržante…,“ pokusil se opět o námitku Love.

„Jde o to, pane,“ přerušil ho Harper, „že pan Sharpe je dobře zapsanej u Nosáče.“

„U jakého Nosáče? Aha, vy myslíte lorda Wellingtona.“

„Kdykoli má Nosáč potíže, pošle pro pana Sharpa, protože pan Sharpe je ďábel.“

„Ďábel?“ opakoval Love, jako by se toho slova zhrozil.

„Kdybyste ho viděl bojovat, pane, věděl byste, o čem mluvím.“

Poručík Love se zatvářil znepokojeně. „Nepochybuji, že je v boji skvělý, seržante, ale naším úkolem je průzkum a diplomatická mise ke spojencům, ne boj. A to vyžaduje umění lsti a trpělivosti.“

„Ale poslali za nimi nás, pane, a to v podstatě znamená, že chtějí někoho pořádně nasrat.“

„Dávejte si pozor na jazyk, seržante.“

„Samozřejmě, pane. Sakra promiňte, pane.“

„Přišli jsme, obhlédneme situaci a zase odejdeme,“ řekl Love. „Není třeba vyvolávat zbytečné rozbroje.“

„Na obhlížení situace mají průzkumní důstojníky, pane. Ale Nosáč tím úkolem pověřil pana Sharpa, takže předpokládá, že někomu šlápne na kuří oko. Asi to tak chce.“

„Jenže my máme rozkaz přijít, obhlédnout situaci a odejít, aniž by nepřítel vůbec poznal, že jsme tady byli.“

„Ano, provedeme průzkum, pane, o to nemějte strach. Ale pan Sharpe dá nepříteli vědět, že jsme tady, to si pište.“

„Chcete říct, že se nebude řídit svými rozkazy?“ zeptal se Love užasle, jako by se zdráhal něčemu takovému uvěřit.

„Je to pan Sharpe, pane, a ten se řídí tím, co uzná za nejvhodnější. Je to nejlepší voják v naší armádě, pane, a proto ho má Nosáč v oblibě.“

Love zavrtěl hlavou. „Zprávy z rozvědky říkaly, že nedaleko odtud je nejméně tisíc francouzských vojáků. A nás je šestnáct. Přece kapitán Sharpe není hlupák.“

„To není,“ souhlasil Harper. „A proto je mi žabožroutů líto, když nevědí, že přichází. A přichází, právě teď, pane,“ ukázal Harper na svah, po němž Sharpe sestupoval dolů k potoku. „Sám ďábel lorda Wellingtona, pane.“

Sharpe shromáždil své muže na břehu potoka. „Naplnili jste si čutory?“ zeptal se, a když se všichni ozvali, že ano, kývl hlavou směrem k místu, kde ležel Hagman. „Jdeme nahoru, mládenci. V zástupu. Já v čele, seržant Harper za mnou a seržant Latimer a poručík Love vzadu.“ Koutkem oka zahlédl, že se Love chystá protestovat. „A půjdeme tiše!“ dodal rychle s důrazem na slovo tiše, aby nedal Lovemu šanci. „Dávejte si pozor, abyste pažbami nenaráželi na kameny. A taky se znovu přesvědčte, že máte zajištěnou zbraň. Ti idioti nahoře mají být na naší straně, takže se musíme snažit udržet je naživu.“

„Škoda,“ zamumlal kdosi.

„Jdeme!“ zavelel Sharpe, ale než se mohl znovu vydat do svahu, poručík Love ho zadržel.

„Neměl bych jít s vámi, pane?“

„A co bude, když mě některý z těch bastardů zastřelí, poručíku?“

„To se určitě nestane, pane.“

„Už se o to jednou pokusili. Jestli padnu, velíte vy.“ A v takovém případě pomáhej mým mužům pánbůh, pomyslel si. „Jeden z nás musí přežít, proto jste na nejbezpečnějším místě. A jestli mi ti bastardi vpálí do lebky kuli, budete poslouchat Pata Harpera, poručíku. Ten bude vědět, co dál.“

„Splníme svůj úkol, pane!“ řekl Love.

„A pohřbíte mě s mým mečem, poručíku. Tam, kam se chystám, budu potřebovat dobrou zbraň.“ Nechal Lova šokovaně zírat a vydal se za Harperem, který na něj čekal. „Zatracenej Amor,“ zabručel. „Říkal jsem mu, že pokud padnu, musí poslouchat vás. Ale být vámi, podříznu mu ten jeho vychrtlej krk dřív, než vás dostane do situace, že vás žabožrouti všechny postřílejí jako koroptve.“

„Bude mi potěšením, pane,“ řekl Harper.

Oba stoupali pomalu do svahu a snažili se vyvarovat jakéhokoliv hluku. „Tak kdo je ten chlápek, se kterým se máme setkat?“ zeptal se Harper.

„Říká si El Héroe.“

„Hrome, hrdina! Když si někdo dá takový jméno, nejspíš žádnej hrdina není.“

„Údajně je to jeden z nejlepších partyzánských vůdců ve Španělsku.“

„Že by tedy opravdovej hrdina?“

„Ať mě čert veme, jestli to vím, Pate. Nejspíš ne.“

„Takže by jen rád hrdinou byl,“ uzavřel Harper. V pravé ruce nesl pušku a na levém rameni měl pověšenou sedmihlavňovku, monstrózní zbraň, původně určenou pro královské námořnictvo. Výstřel ze všech sedmi hlavní se spouštěl jediným křesadlovým zámkem a ty pak vychrlily sedm půlpalcových kulí do pistole. Námořnictvo ji chtělo používat k likvidaci nepřátelských ostřelovačů usazených v takeláži, ale zpětný ráz zbraně lámal mužům ramena, a zbraň tak mohli používat jen ti nejsilnější. Harper byl obrovský chlap, skoro stejně vysoký jako poručík Love a dvakrát tak široký, a proto dokázal tuhle masivní zbraň při výstřelu udržet.

„Máte tu hračku nabitou?“ zeptal se Sharpe.

„Samozřejmě.“

„Možná ji použijeme, abychom ty bastardy probudili.“

El Héroe měl sice pověst jednoho z nejlepších vůdců guerrilleros ve Španělsku, ale nepostavil žádné hlídky, a kdyby Sharpe vedl rotu francouzských voltižérů, byli by pro něj El Héroovi muži snadným soustem.

Stoupali výš, a když se Sharpe podíval doprava, zahlédl kdesi v kopcovitém terénu na severu stříbřitý odlesk. Tagus, pomyslel si. Řeka plynula na cestě k moři směrem na západ. „Tam jdeme,“ řekl tiše Harperovi a ukázal na vzdálený tok.

„Takže další den pochodu,“ poznamenal Ir.

„Zdaleka ne celý.“ Sharpe znovu vykročil, minul místo, z něhož obhlížel situaci s Hagmanem, a pak stoupal po úbočí hřebene směrem, kde viděli guerrilleros. Nakonec se zastavil mezi dvěma obrovskými šedými skalami, odkud mohl vyhlédnout přes hřeben a uvidět je. Pořád stáli v řadě podél dlouhého hřebenu. Nejbližší z nich, mladík s dlouhými černými vlasy v matně červeném kabátu, byl od nich jen asi dvacet kroků. V rukou měl britskou mušketu. Odjištěnou.

Sharpe se přikrčil a čekal, až se jeho muži shromáždí za ním. Pak bez jakékoliv opatrnosti natáhl kohout pušky. Připadlo mu, že dvojí cvaknutí zaznělo nepřirozeně hlasitě, a po něm následovaly stejné zvuky, když natahovali kohouty ostatní. Guerrilleros pořád stáli a obhlíželi kraj směrem na jih. Jen to, nic jiného.

„Probuďte je, Pate,“ řekl Sharpe.

Harper vyměnil pušku za sedmihlavňovku, opřel si ji o bok, natáhl kohout a stiskl spoušť. Zazněla rána jako při výstřelu z malého děla, sedm hlavní vychrlilo oblak hustého kouře a k obloze vylétlo sedm kulí.

„Za mnou, mládenci,“ křikl Sharpe a vedl své muže na vrchol hřebene, kde se seřadili s puškami založenými do ramen. V první chvíli se guerrilleros, zpanikaření hlukem, dali na útěk, ale pak se zastavili a obrátili se proti střelcům.

„Somos Ingleses!“ houkl Sharpe. „Ingleses!“

„E Irlandés, vy bastardi!“ dodal Harper.

„Pušky dolů, mládenci, a zajistit!“ poručil Sharpe a pak znovu houkl: „Somos Ingleses! Somos amigos!“

Jeden z guerrilleros v panice vystřelil, ale byl dál než sto kroků a kule šla vysoko. „Amigos!“ zařval Sharpe znovu. „Ingleses!“

Kdosi na hřebeni vyštěkl povel a guerrilleros sklonili muškety, i když někteří stále zírali na muže v zelených kabátech, jako by byli připraveni okamžitě zvednout zbraň a vystřelit. Muž, který jim velel, ještě jednou křikl povel nestřílet a pak se v doprovodu čtyř druhů vydal směrem k Sharpovi.

„To bude ten hrdina,“ řekl Harper pobaveně.

Byla to zvláštní postava v bezvadné, jasně žluté uniformě se dvěma bílými zkříženými šerpami. Na nohou měl boty vysoké až ke stehnům a u boku pochvu s šavlí, jejíž hlavice úchopu vypadala jako hrouda zlata odlitá ve tvaru lví hlavy. Opásaný byl pruhem šarlatové látky lemované zlatem a na hlavě měl posazený černý rohový klobouk s vysokým bílým chocholem, který se mu při chůzi kýval. „Dragounská uniforma,“ poznamenal Harper.

„Mně připadá naparáděný jako šašek,“ zabručel Sharpe.

El Héroův žlutý kabát měl šarlatové řasení a byl bohatě zdobený stříbrným vyšívaným lemováním. Na krku visela veliteli guerrilleros na modré stuze zlatá hvězda a na širokých šerpách z bílého hedvábí se mu kývaly jasně červené střapce. Jezdecké kalhoty s červeným lemováním na obou bocích měl zastrčené do vysokých černých naleštěných bot, opatřených zlatými ostruhami, které se při každém kroku zachytávaly v hrubé trávě. Byl to vysoký muž, ani mladý, ale ani starý. Sharpe odhadoval, že El Héroovi – pokud to skutečně byl on – musí být kolem čtyřiceti. „Fešák,“ zabručel Harper. Měl pravdu. El Héroe byl stejně vysoký jako Sharpe, dobře stavěný a měl sebevědomý výraz, jasně modré oči a pevnou čelist. Zastavil se asi pět kroků od Sharpa.

„Quién eres?“ zeptal se neomaleně.

„Kapitán Sharpe, pětadevadesátý regiment střelců,“ odpověděl Sharpe. „A vy?“

„Yo soy El Héroe,“ oznámil El Héroe nabubřele. „Hablas español?“

„Ani slovo,“ zalhal Sharpe.

„Naštěstí já umím anglicky,“ řekl El Héroe pomalu. „Přinesl jste mi pušky?“

„Přivedl jsem vám střelce.“

„Žádal jsem pušky!“

„A dostal jste je s muži vycvičenými k jejich používání.“

„Vy jste kapitán?“

„Ano.“

„Já jsem generál, takže mě budete poslouchat.“

„Tak to obvykle funguje,“ řekl Sharpe.

„Dejte mi pušky, kapitáne.“

„Ne,“ zavrtěl Sharpe hlavou.

El Héroe se zasmál, jako by ho Sharpovo odmítnutí upřímně pobavilo. „Neuposlechl jste první rozkaz, kapitáne. Líbíte se mi. A přinesl jste taky peníze?“

„Zlato,“ řekl Sharpe.

„Tak mi ho dejte,“ žádal El Héroe. „Hned teď!“

„Až se to bude hodit,“ odpověděl Sharpe. Instinktivně cítil, že se mu El Héroe nelíbí, i když si uvědomoval, že na tom má částečně podíl nedůvěra bývalého seržanta vůči důstojníkům. Už dávno pochopil, že armádu řídí seržanti, zkušení vojáci, kteří se vyznají ve válečném řemesle, ale velí jim mladší důstojníci, i když toho o vojenství vědí méně, zato očekávají okamžitou poslušnost. Sharpe byl dříve sám seržantem. „Zlato vám dám, až mi ukážete, co s ním chcete dělat,“ řekl El Héroovi.

„Chci, abyste pobíjeli Francouze!“ odpověděl El Héroe a pak se zarazil. Pohled mu padl na poručíka Lova a zdálo se, že je jeho vysokou postavou ohromen. „Kdo jste?“

„Poručík Love, pane. Královské dělostřelectvo.“

„Přivezl jste dělo?“

„Ne, pane.“

„Tak proč jste přišel?“ El Héroe nechal Lova být a znovu se obrátil k Sharpovi. „Budeme pobíjet Francouze, kapitáne. Máte koně?“

„My jsme pěchota, umíme chodit,“ řekl Sharpe s lehkým výsměchem.

„Tak pojďte za mnou!“

A Sharpe ho následoval.

Vše začalo před deseti dny v Badajozu, španělském pohraničním městě, které Britové dobyli. Ještě teď se Sharpe při vzpomínce na ten útok děsil; na příkop plný mrtvol, na ohně v noční tmě a na nářek umírajících. Jihoessexský, batalion červenokabátníků, k němuž byli Sharpovi střelci přiděleni, dostal rozkaz zůstat v Badajozu a Sharpa si pak zavolal generálmajor sir Rowland Hill.

Říkalo se mu „táta“ Hill, přezdívkou, která vyjadřovala jeho oblibu u vojáků. Sharpe se s ním už setkal a překvapilo ho, jak je generál mladý, možná ne o moc starší než on sám, i když on si svým stářím nebyl jistý. Jenom odhadoval, že mu může být tak kolem pětatřiceti. Nevěděl přesně, kolik mu je, protože se narodil londýnské nevěstce, která už teď byla dávno mrtvá, a vyrůstal v sirotčinci, kde se narozeniny neslavily, ani kdyby někdo z chovanců datum svého narození znal. Lidé odhadovali věk koně podle zubů a Sharpe měl zuby vcelku ve slušném stavu, takže pětatřicet mu připadalo tak akorát.

Generál Hill se ubytoval v domě s výhledem na malé náměstí. Dům střežili tři muži v červených kabátech se žlutým vyložením devětadvacátého worcestershirského regimentu. Jeden z nich, seržant, si Sharpa nedůvěřivě změřil, protože si všiml červené důstojnické šerpy, ale také mu pohled sklouzl po vybledlém a záplatovaném kabátu a po pušce, kterou měl Sharpe pověšenou na pravém rameni. Sharpe nosil také meč těžké jízdy, i když to nebyla důstojnická zbraň. „Máte tady něco na práci?“ zeptal se seržant neomaleně.

„Ano, ten ošuntělý pobuda tu má něco na práci, seržante!“ ozvalo se z okna v horním patře. „Buďte vítán, kapitáne Sharpe!“

Sharpe zvedl hlavu a zašklebil se. Poznal majora Michaela Hogana po hlase. „Proboha, jestli jste tady vy, tak to musíme být ve velkém problému!“ zavolal na něj.

„Snažím se vyhrát válku, kapitáne,“ odpověděl Hogan. „A kupodivu potřebuji vaši pomoc. Pojďte nahoru.“

„Promiňte, pane,“ řekl seržant už mnohem uctivěji. „Nepoznal jsem vás. Kdybych věděl, že jste kapitán Sharpe, pane…“ Raději to nechal nedopovězené.

„Někdy se nepoznávám ani já sám, seržante,“ poznamenal Sharpe. „Tudy?“ zeptal se a ukázal na vchod do domu.

„A po schodech nahoru, pane.“

Schody vedly do širokého salonu, na jehož jedné stěně visel kříž, strop nesly tmavé dřevěné trámy a podlahu tvořila široká leštěná prkna. Mezi okny s výhledem na náměstí byl velký kulatý stůl pokrytý mapami a nad ním stál s širokým úsměvem major Hogan. „Ach, rád vás vidím, Richarde! Vypadáte dobře, ale jste trochu pohublý. Krmí vás armáda, jak se patří?“

„Až to začne dělat, bude v pekle chladno. Ale vy sám vypadáte dobře, pane.“

„Dejte pokoj s tím panem,“ mávl odmítavě rukou Hogan. „Jsme oba důstojníci. A vy si svou důstojnickou hodnost zasloužíte, Richarde.“

„Když myslíte…“ Sharpe se jen tak tak vyhnul tomu, aby znovu nedodal „pane“. „A vám se daří…?“

„Jako hříšníkovi,“ odpověděl Hogan spokojeně. „Dáte si sklenku vína? Je to sice víno generála Hilla, ale jemu to vadit nebude. Právě nyní je… Zkrátka snědl něco špatného.“

„A vy jste teď v jeho štábu?“ zeptal se Sharpe.

„Zaplaťpánbůh, ne. Poslal mě sem na jih peer.“ Mínil tím vikomta Wellingtona. „Jsem pouhý služebník, prostě člověk na všechno, ne hrdina jako vy.“ Nalil sklenku vína a podal ji Sharpovi. „Rád vás vidím, opravdu. Včera jsem byl v Elvasu a setkal jsem se tam s vaší Terezou. Vypadá báječně a vaše dcera prospívá. Pěkná holčička! Jste šťastný člověk, Richarde.“

„To jsem,“ souhlasil Sharpe. Při Terezině jménu mu poskočilo srdce. Oženil se s ní, zplodil s ní dceru, ale Tereza po hrůzách v Badajozu odešla k příbuzným do portugalského města Elvas. „Neviděl jsem ji čtrnáct dní,“ řekl rozpačitě. „Zaměstnávali nás.“

„Konáním Božího díla?“

„Pohřbívat a pálit mrtvé je spíš ďáblovo dílo.“

„Na to jste ideální člověk,“ řekl Hogan vesele. „Ale možná se s Terezou uvidíte dřív, než si myslíte. Mám pro vás oba práci.“

„Práci? Jakou?“

„To si necháme vysvětlit od generála,“ odpověděl Hogan a rozvinul jednu z map na velkém stole. „Většinu jich nakreslil chlapík jménem Lopez a musím říct, že má skvělou fantazii. Přidává silnice a cesty tam, kde si myslí, že by měly být. I tak to jsou nejlepší mapy, které zatím máme, dokud si nepořídíme vlastní.“ Dotkl se Sharpova lokte, protože venku zaslechl kroky. „Nezapomeňte, že táta nemá rád, když se před ním kleje.“ Pak už se otevřely dveře a do místnosti vstoupil generál Hill následovaný pobočníkem. „Už vypadáte líp, pane,“ uvítal ho Hogan.

„Lžete, Hogane, lžete,“ zabručel Hill. Měl pravdu. Byl to statný, přívětivý muž, proslulý stejně tak svou laskavostí jako stoickým klidem v boji. „Vy musíte být kapitán Sharpe,“ usmál se na Sharpa. „Jestli se nemýlím, už jsme se potkali, že?“

„Ano, pane. Před Talaverou.“

„Vzpomínám si. Rád vás zase vidím, kapitáne. Tohle je kapitán Pearce, jeden z mých pobočníků.“ Kapitán Sharpovi uctivě kývl, i když se zdálo, že je poněkud šokován Sharpovým ošuntělým vzhledem. Hill se usmál. „Slyšel jsem, že máte zvláštní zařazení, kapitáne.“

„Jak to myslíte, pane?“

„Střelec, který slouží v hrabském regimentu… Jak k tomu došlo?“

„Náhodou, pane. Byli jsme dočasně přiděleni k jihoessexskému a prostě jsme tam zůstali.“

„Výborně, takže teď vás a vaše muže odvelím k další dočasné službě. Kolik máte zelenokabátníků?“

„Patnáct, pane.“

Hill svraštil čelo. „Bude to stačit, majore?“ obrátil se na Hogana.

„Pokud je povede kapitán Sharpe, pane, bude to bohatě stačit,“ odpověděl Hogan. „Navíc ho můžeme posílit partyzány seňory Moreno.“

„Nejsem si jistý, jestli se mi líbí nápad posílat do boje ženu, Hogane.“

„Myslím, že tahle žena by s vámi nesouhlasila, pane. Tereza je bojovnice, z níž jde strach.“

„Svět se mění,“ připustil Hill. „Ale pojďme se dát do toho, abychom ho změnili ještě trochu víc.“ Přešel ke stolu a zahleděl se na mapu, která ukazovala celé Portugalsko a podstatnou část západního Španělska. Mapu tvořila většinou bílá plocha, na níž byla černě vyznačena hlavní města spojená pavučinovou sítí silnic. „Španělsko a Portugalsko,“ řekl Hill hrdě, skoro jako by mu ty země patřily.

„Většina území vypadá prázdná,“ poznamenal Sharpe.

„Zato je plná těch francouzských neřádů,“ řekl Hill. „A vy mi ji od nich pomůžete vyčistit.“ Vzal kousek uhlu a přejel jím po tenké přerušované čáře, která znázorňovala hranici mezi Portugalskem a Španělskem. „My máme Portugalsko a žabožrouti Španělsko. A to jim musíme vzít.“

„Ano, pane,“ přikývl Sharpe jen proto, že Hill zjevně očekával jeho reakci.

Generál se naklonil nad mapu a uhlem nakreslil čáru od atlantického pobřeží Portugalska hluboko do srdce Španělska. „To je Tagus, Sharpe. Nejdelší řeka ve Španělsku, která rozděluje západní polovinu poloostrova. A je to široká řeka!“

„Viděl jsem ji, pane,“ řekl Sharpe.

„Víte tedy, že není snadné ji překročit,“ pokračoval Hill. „Je k tomu potřeba mostů nebo spousty člunů. Naštěstí pro žabožrouty na ní Římané zanechali dobré mosty. Tady v Toledu,“ ukázal uhlem, „tady v Almarazu a tady v Alcántaře.“

„Most v Almarazu není římský,“ ozval se kapitán Pearce. „Ten byl postaven mnohem později, pane.“

„Jste stálým zdrojem vědomostí, Horáci,“ řekl Hill dobrácky a uhlem mosty zakroužkoval. „Ty mosty jsou důležité, kapitáne. Spojují francouzskou armádu na severu Španělska s jejími jednotkami na jihu. Na ten v Alcántaře mohou zapomenout, protože je pobořený, stejně jako u Almarazu, ale ti chytráci tam místo něj postavili pontonový most. Toledo si zatím mohou nechat.“ Udělal uhlem další kruh kolem prostředního mostu, který se nacházel v místě označeném jako Almaraz, a pak načrtl rychlé čáry v krajině jižně od něj. „Tady dole je maršál Soult, kapitáne, s padesáti tisíci vojáky, zatímco tady nahoře,“ načrtl další šrafované čáry severně od mostu, „je generál Marmont s dalšími padesáti tisíci nemytými darebáky. A pokud se peer rozhodne zaútočit na monsieura Marmonta, co udělá monsieur Soult?“

„Vydá se mu na pomoc,“ tipl si Sharpe.

„Ano. A pak budou mít ti darebáci nad námi trojnásobnou převahu a všichni skončíme v mělkém hrobě,“ řekl Hill vesele. „A když se peer rozhodne udeřit na Soulta, nastane totéž, jenom obráceně, protože Marmont se vydá na jih. Takže naším úkolem je oběma to ztížit, jak jen to jde, aby si nemohli takhle vzájemně pomoct.“

„Tím, že jim přechod přes řeku znemožníme,“ dokončil Sharpe generálovu úvahu.

„Přesně tak. Peer říkal, že jste velmi inteligentní člověk.“

Sharpe pochyboval, jestli to Wellington opravdu řekl, ale znovu se soustředil na mapu, protože Hill nakreslil další kruh kolem mostu v Alcántaře. „Tenhle použít nemohou, ten je v troskách,“ pokračoval generál. „Nevadí nám, když použijí přechod u Toleda, protože to vyžaduje dlouhý pochod do vnitrozemí a armádě by trvalo dva týdny, než by se dostala z jednoho břehu na druhý. A ještě déle by jim trvalo, pokud by poslali nějaké síly přes Talaveru.“ Generál načrtl rychlý kruh dál do vnitrozemí od Toleda. „Tam jste jim ukořistil orla, jestli se nemýlím.“

„Nemýlíte, pane.“

„Tak to jste chlapík, Sharpe! Takže ti darebáci si mohou nechat mosty v Toledu i Talaveře, ale my jim musíme zničit pontonový most u Almarazu.“ Zabodl uhel do mapy tak silně, že se rozpadl. „Potíž je v tom, že žabožrouti nejsou úplní idioti,“ pokračoval, když smetl černé kousky z mapy. „Vědí, jakou cenu pro ně přechod u Almarazu má, takže ho chrání dvěma pevnostmi s vnějšími bastiony. Jsou to tvrdé oříšky s kamennými zdmi a děly. Horáci…,“ obrátil se k Pearcemu.

Ten okamžitě vytáhl další mapu, tentokrát hrubý plánek nakreslený tužkou a inkoustem, jehož středem se táhla řeka. Almarazský pontonový most byl znázorněn řadou malých lodiček, zatímco nedaleko od něj proti proudu se nacházel druhý most, uprostřed přerušený. „Starý kamenný most,“ poklepal na to místo Hill. „Ten je také pobořený, i když máme zprávy, že se ho Francouzi snaží opravit.“ Ukázal novým uhlem na pontonový most a pak přesunul uhel na jih na čtverec nakreslený inkoustem. „Pevnost Napoleon, pravděpodobně se sedmi nebo osmi děly a s posádkou tří nebo čtyř set mužů.“ Potom ukázal na další čtverec severně od řeky. „To je pevnost Ragusa se stejnou posádkou. Obě pevnosti mají výhled na pontonový most, takže se k člunům nemůžeme dostat, aniž bychom se ocitli pod palbou. Kromě toho jsou na obou koncích mostu dvě menší obranná postavení, jedno na jižním a druhé na severním břehu.“

„Têtes de pont,“ zamumlal pobočník.

„Díky, Horáci,“ řekl Hill se zjevným sarkasmem. „Přiblížíme se k nim od západu,“ obrátil se Hill znovu k Sharpovi, „ale tady nahoře v kopcích je starý hrad, který se jmenuje…“

„Miravete,“ pomohl mu opět pobočník.

„Miravete,“ pokračoval Hill, jako by žádnou nápovědu nepotřeboval, „a který žabožrouti opevnili a přidali k němu děla, aby zablokovali jakýkoli přístup ze západu. A hrad Miravete je tvrdý oříšek, co, Hogane?“

„Tam by bylo potřeba obléhacích děl,“ mínil Hogan.

„A ta bychom museli táhnout sto mil,“ pokračoval generál. „Ale já mám rozkaz zničit pontonový most. Kdybychom předtím musel zlikvidovat hrad Miravete, abychom se k němu s děly dostali, poskytlo by to Francouzům spoustu času na posílení pevností u řeky. Takže v idealním světě, kterým tenhle náš není, jak sám Bůh ví, musíme ta děla nějak dostat za hrad, abychom mohli nejdřív zaútočit na pevnosti u řeky. Máte nějaký nápad jak, Sharpe?“

Sharpe se zadíval na náčrtek mapy. „Kolem toho hradu musí vést nějaká cesta, pane.“

„Taky tam vede. V těch kopcích působí jednotka guerrilly, které velí jistý El Héroe, jak si nechává říkat, a podle něj tam je cesta, která hrad obchází. Ten chlapík si myslí, že bychom po ní mohli nějak proklouznout a zaútočit na pevnost Napoleon, aniž bychom vzbudili ty mizery v Miravetu.“

„A je ten El Héroe spolehlivý?“ zeptal se Sharpe.

„On se označuje za nejlepšího partyzánského vůdce v celém Španělsku,“ odpověděl Hogan. Sharpe však postřehl v generálově hlase, že o tom není zrovna přesvědčen.

„Jste si tím jistý?“

„Sám nám to řekl,“ pokrčil Hogan rameny. „Ale je pravda, že toho o něm moc nevíme, nebo spíš o něm nevíme skoro nic. Jeden z našich průzkumných důstojníků se s ním setkal a řekl nám, že má o sobě velké mínění. To sice může být oprávněné, ale taky nemusí. Víme, že miluje peníze, proto mu dobře platíme za informace, které se ukázaly jako užitečné. Zkrátka slíbil, že nám pomůže.“

„Když za to něco dostane,“ vložil se do hovoru pobočník.

„Ano, když za to něco dostane,“ souhlasil Hogan. „Náš hrdina chce britské pušky a tisíc guinejí ve zlatě a na oplátku slibuje, že zničí práce na starém mostě.“

„Jaké práce, pane?“

Hill posunul prst černý od uhlu k původnímu kamennému mostu, který ležel kousek proti proudu od pontonového. „Tohle je starý most, jehož severní oblouk vyhodili Španělé před třemi lety do povětří, aby zabránili žabožroutům překročit řeku. El Héroe nám řekl, že tam teď mají žabožrouti tábor s ženisty, kteří se snaží most opravit. Nemělo by smysl, abychom jim ničili pontonový most a zároveň je nechali obnovit ten starý. Takže potřebujeme informace o tom, jak pevnou obranu ten tábor má.“

„Jak daleko je ten starý most od pontonového?“ zeptal se Sharpe.

Hill se podíval na kapitána Pearce. „Něco přes půl míle,“ odpověděl pobočník.

„Ale pokud bychom se zmocnili jejich pevností, nebyli by schopni práci na starém mostu bránit,“ nadhodil Sharpe.

„Jenže k tomu, abychom se jich zmocnili, musíme mít děla,“ řekl Hill. „Musíme mít těžké dělostřelectvo, které je třeba přesunout sto mil a pak ho dostat za hrad Miravete k řece. A já potřebuju vědět, jestli je to možné.“

„Až k hradu Miravete je to možné bez problémů,“ ozval se Hogan. „Ale posledních pár mil k řece…, to nevíme. Pokud by se nám nepodařilo dobýt hrad hned, nemohli bychom použít hlavní cestu k mostu, takže bychom museli táhnout děla kopcovitou krajinou. A to by se mohlo ukázat jako neproveditelné.“

„Takže chcete znát názor, jestli to proveditelné je, pane?“ zeptal se Sharpe.

„Ano, chci. A proto vás bude doprovázet dělostřelec. Poručík Love.“

„Amor,“ ozval se opět Hogan s úšklebkem.

„Poručík Love,“ řekl Hill přísně, „poskytne odborný posudek o tom, jestli je možné dotáhnout těžká děla k pevnosti Napoleon. A vaším úkolem, kapitáne, bude poskytovat mu ochranu a posoudit, jak moc jsou říční pevnosti pevné a schopné odolávat našemu útoku. Samozřejmě nejlepší by bylo, kdyby všechno proběhlo, aniž by se o vás Francouzi dozvěděli.“

„A vy zase musíte posoudit, jestli nám El Héroe a jeho partyzáni k něčemu budou,“ dodal Hogan.

„Obávám se, že z vás El Héroe nebude nadšený,“ poznamenal Hillův pobočník. „Žádal tisíc zlatých guinejí a my mu jich posíláme stovku. Také chtěl padesát Bakerových pušek a my mu místo nich posíláme patnáct střelců.“

„A ještě jedna věc, Richarde,“ ozval se opět Hogan. „O tom, že plánujeme útok na pontonový most, jsme El Héroovi neřekli. Prostě nechceme, aby to věděl. Ať si myslí, že jste na průzkumu, nic víc. Pokud by se dozvěděl, že míníme přijít v plné síle, řekl by to svým lidem a rychle by se to rozšířilo.“

„A nepochybně také dostalo k nepříteli,“ dodal Hill.

„Budu mlčet, pane,“ slíbil Sharpe. „Ale vypadá to, jako byste tomu El Héroovi opravdu nevěřil.“

„Neznáme ho,“ připustil Hogan. „Ale pokud zjistíte, že se na něj nemůžeme spolehnout, budete mít místo něj partyzány La Aguji.“ La Aguja byla přezdívka Sharpovy ženy a znamenala „jehla“.

„A ji samotnou taky?“ zeptal se Sharpe.

„Jestli bude naděje na to, že by se dali zabíjet Francouzi, nedokážu udržet Terezu stranou,“ řekl Hill. „Bude to jednoduché, Sharpe. Pochodujte sto mil za nepřátelskou linii, obhlédněte jejich pevnosti a vraťte se s tím, co jste zjistil. Nic složitého.“

Sharpe na to neřekl nic.

El Héroe nasedl na krásného bílého hřebce. Sharpe nebyl znalec koní, ale i on usoudil nezkušeným okem, že je to skvělý kůň. Sedlo vypadalo jako nové a uzda se třpytila stříbrem. Ostatní El Héroovi muži jeli na podřadných kolébavých zvířatech, ale hrdina měl koně, který dělal čest jezdcově přezdívce. „Pěkné zvíře,“ poznamenal Sharpe.

„Takové mám čtyři,“ pochlubil se El Héroe. „Všechny ukořistěné Francouzům, kapitáne. Na tomhle jezdil plukovník jako já.“

„Vy jste teď plukovník?“

„Byl jsem plukovník dragounů de la Reina, kapitáne. Teď jsem generál, ale říkejte mi seňore.“

Mnozí guerrilleros byli původně ve španělských armádách, rozprášených francouzskou invazí; ostatně většina mužů El Héroa měla na sobě potrhané zbytky starých uniforem, nyní na spoustě míst vyspravovaných obyčejnou hnědou látkou. „A kde jsou teď dragouni de la Reina?“ zeptal se Sharpe a schválně opomněl dodat seňore.

„Doufám, že bojují s nepřítelem,“ řekl El Héroe ledabyle. „Ale já dokážu nadělat nepříteli víc škody tady.“

„Cože?“