Cathy Maxwell

a kiss in the moonlight

Copyright © Catherine Maxwell, 2023

All rights reserved

Translation © Stanislava Míčková, 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-378-9

Nejlepšímu stratégovi,
jakého znám – Cheryl Etchisonové

Mým bohatstvím jsou moji přátelé

1. kapitola

Nabídku k sňatku odmítejte s elegancí a velmi citlivě.

PRAVIDLA (PODLE DARY)

Protože i neotesaní muži jsou křehká stvoření.

INTERPRETACE PRATETY TWEEDIE

1817

„Rychle, rychle, rychle,“ peskovala sestru Dara Lanscarrová, když se škrábala na zalesněný kopec a v bláznivém úprku k Wiltham House dupala po modrých květech zvonků.

„Zachytila jsem se!“ vykřikla její sestra Elise. Elise byla o rok mladší než jedenadvacetiletá Dara. Už pěknou řádku let žádná z nich tak rychle neběžela.

Dara se otočila a uviděla, jak se Elise snaží odtrhnout lem šatů od ztrouchnivělého dřeva spadlé větve. „Urvi to,“ nařídila. „Opravíme to později. Musíme zemana Daviese zastavit.“

„Snažím se,“ odsekla Elise.

Dara s brbláním netrpělivě klopýtala dolů k sestře, přičemž riskovala, že se jí zašmodrchají její vlastní sukně. Hbitě uvolnila lem Eliseiných šatů a popadla ji za ruku. „Utíkej.“

Ženy společně zaútočily na vrchol kopce a zastavily se, aby popadly dech. Proti tmavozelenému lesu pod nimi zářily bílé zdi Wilthamu – jejich rodinného domu – a jejich obavy nebyly neopodstatněné. Stájník prováděl zemanova krásného hnědáka.

„Jdeme moc pozdě,“ posteskla si Elise.

„Takhle nemůžeme přemýšlet,“ vyštěkla Dara. „Jdeme zachránit Gwendolyn.“ S tím prohlášením si jednou rukou přidržela sukně a druhou téměř vláčela sestru dolů po svahu k domu.

Nyní pochopila, proč Caroline, manželka jejího bratrance Richarda, trvala na tom, že ona a Elise tvoří obrovskou překážku v přístupu k chalupníkům na druhé straně panství. Od chvíle, kdy se Richard a Caroline skoro před rokem nastěhovali do Wilthamu a požadovali nemovitost pro sebe, neprojevili o chalupníky sebemenší zájem.

Toto všechno samozřejmě zavinil jejich otec. Kapitán sir John Lanscarr ponechal své tři dcery v péči jejich babičky, když se pohyboval s vojskem a později jako gambler na cestách. Dcery o jeho neřestech moc dobře věděly. Těšilo je vyrůstat na Wilthamu s babičkou a žily pro ty chvíle, kdy se otec „nakrátko zastavil“, jak tomu s oblibou říkal. Zahrnul je pozorností, vyvolal v nich pocit, že jsou výjimečné, a potom zase odešel…, jenže se přestal vracet. Nebo posílat dopisy. Nebo peníze.

Když babička zemřela a Richard Lanscarr se dozvěděl, že už téměř dva roky o kapitánovi siru Johnovi nikdo neslyšel, škodolibě přestěhoval do Wilthamu svou rodinu. Tvrdil, že otec tří dcer je bezpochyby po smrti, a úřady souhlasily. Proč by o něm jinak nikdo neslyšel? A třebaže Dara a její sestry protestovaly, ve svém domě, kde prožily dětství, se ocitly v roli bratrancových hostů.

Ano, Richard dostal varování, že se musí postarat o blaho dcer sira Johna, ale to by spíš rozkvetly hrábě, než by bratranec začal myslet na někoho jiného než na sebe.

Stejně tak mu to nebránilo, aby učinil první vypočítavý krok.

Vždy mazaná Dara před ním byla od samého počátku ostražitá. Narodila se sice jako prostřední, vystupovala však jako obránce svých sester, jejich stratég. Když babička ležela na smrtelné posteli, Dara jí slíbila, že pro svoje sestry udělá všechno, co bude v jejích silách, a ta slova myslela vážně. Neměla strach se pustit s Richardem do sporu. Cítila jako svou povinnost to udělat. Taky nehodlala podporovat jeho plány provdat Gwendolyn za nějakého agresivního, břichatého statkáře s šesti dětmi. Gwendolyn byla stvořená pro lepší věci než pro někoho takového jako Davies, jak řekla Dara Richardovi.

Ve skutečnosti měla pro sebe a pro sestry lepší plán a nechtěla, aby Gwendolyn na Daviesovu nabídku k sňatku kývla dřív, než si její nápad vyslechne. Ach ne, to nechtěla.

Když došla k zápraží domu, spustila sukně, vrhla zamračený pohled na pokukujícího stájníka, jenž držel zemanova koně, a s Elise v patách vtrhla do domu. Obě byly zadýchané, ale Dařin vztek a odhodlání je hnaly vpřed.

Dveře se rozlétly a komorník Herald lehce nadskočil. „Kde jsou?“ ptala se Dara zuřivým šepotem.

Herald, vysoký štíhlý muž s bílými vlasy a obličejem jako liška, strávil s rodinou téměř tři desetiletí. Ukázal přes halu k jednomu z mnoha obývacích pokojů Wilthamu. Stěny v něm byly laděné do zelena, proto se mu říkalo zelený pokoj; byl ze všech nejslavnostnější. Richard a Caroline poslouchali u dveří. Byli tak zabraní do své činnosti, že si návratu sester ani nevšimli.

Dara si ten okamžik vychutnávala. Střelila pohledem po Elise, jež přikývla. Sestry Lanscarrovy vždycky držely při sobě. Právě uběhly skoro míli a z vlasů jim trčely úlomky větviček a listí, ale přišly zachránit Gwendolyn, a taky to udělají. Kráčely přes halu a vůbec se neobtěžovaly zlehka našlapovat. Dají Richardovi vědět, že jsou tady a že jeho pokus o podvod je rozlítil.

Caroline je uslyšela první a s vykulenýma očima dloubla do manžela. Richard vzhlédl. „Ne,“ ohradil se, vykročil dopředu a jeho nenápadná žena ho následovala. „Tohle nepřekazíte. Davies je dobrá partie.“

„Pro nějakou semetriku,“ odsekla Dara.

„Je respektovaný…,“ začal Richard.

„Kým?“ přerušila ho Dara. Nikdy neváhala vystupovat otevřeně a věděla, jak svého bratrance znervóznit, což právě teď činila…, aby Elise kolem nich mohla proklouznout, otevřít dveře do zeleného pokoje a rovnou vejít dovnitř.

„Gwendolyn,“ pozdravila Elise se zářivým úsměvem. „Oh, zeman Davies, nevěděla jsem, že jste tady. Nevyrušuji vás od něčeho?“

Odpovědi se chopil Richard. Prudce vrazil do dveří a zuřivě rozhodil paže. „Rozhodně vyrušuješ. Vypadni odtud…“

Dara vklouzla pod jeho nataženou paži a prošla dál do místnosti. Ucítila závan vzduchu, jak se pokusil po ní chňapnout, aby ji zarazil.

Rychle zmapovala situaci. Zeman Davies nabízel sňatek, jak předpokládaly. Gwendolyn se na ošoupané pohovce odkláněla co nejdál, zatímco jí muž zplihle držel ruku po svém způsobu leklé ryby. „Žádal jsem o soukromí,“ postěžoval si Richardovi. „Neprosil jsem ji o poctu…“

„Nikdo nám neřekl, že dnes přijdete na návštěvu, sire,“ skočila mu rozjařeně do řeči Dara a předstírala, jak je nadšená, že ho vidí. „Kdybychom to věděly, byly bychom na vás čekaly všechny.“

„R-Richard to věděl…,“ zajíkal se statkář a zamračil se na jejich bratrance.

„Vážně? Ani se nezmínil.“ Dara napochodovala k pohovce a vtěsnala se mezi zemana a Gwendolyn, čímž ho donutila její ruku pustit. Z Gwendolynina výrazu se dala vyčíst směsice úlevy a… čeho? Odevzdanosti? Strachu?

Dara věděla, že Gwendolyn je přesvědčená, že musí něco udělat, aby jejich osudu pomohla. Richard a Caroline byli panovační a bezohlední. Dělali všechno, co mohli, aby v sestrách a v jejich pratetě Tweedii vyvolali pocit, že jsou ve svém vlastním domě nevítané. Nicméně, stát se manželkou zemana Daviese nebylo řešením.

Ještě předtím, než lidé uvěřili, že jejich otec zemřel, a v době, kdy babička ještě žila, byly sestry Lanscarrovy velebeny jako krasavice hrabství Wicklow. Skutečnost, že žily v majestátním sídle Wiltham, postačovala, aby přitahovala nápadníky, zejména takové, kteří se mylně domnívali, že dívky mají ohromná věna.

Navíc dobře vypadaly. Sytá barva Gwendolyniných vlasů připomínala kosí křídlo, z jejích zlatavě hnědých očí vyzařovala inteligence. Měla dokonalou figuru a byla dostatečně vysoká, aby se většině mužů mohla dívat zpříma do očí. Na zemana Daviese se vlastně dívala trochu shora. Nejpozoruhodnější byly její jemné způsoby svědčící o dokonalém původu. S Gwendolyninou matkou se otec seznámil, když sloužil v Indii. Sira Johna nikdy neomrzelo pět chválu na krásu své zesnulé první manželky – a Gwendolyn se zjevně matce podobala. Součástí sňatku byla plantáž, již sir John krátce po smrti své ženy prosázel v hazardu.

Následně odvezl Gwendolyn do Irska, kde poznal Lydii Walshovou, dědičku Wilthamu, jíž se dvořil. Sňatkem s ní získal panské sídlo a také mu přibyly další dvě dcery, Dara a Elise, avšak poté je postihla tragédie. Lydia zemřela při porodu na horečku omladnic a narozené dítě – chlapec – zemřel s ní. Sir John už se znovu neoženil. Tvrdil, že má v lásce smůlu. Místo toho se údajně věnoval vojenské kariéře a později svému potěšení z hazardu; všechny tři dcery ponechal v péči jejich milované babičky, Katherine Walshové.

Babička je bez rozdílu zahrnovala láskou, zejména však Elise, o níž tvrdila, že je po matce. Elise byla atraktivní kráska se zlatými vlasy, jejíž plachý úsměv muže odzbrojoval. Dokonce i ženy na ní mohly nechat oči, když kolem nich procházela. Tváře měla lehce narůžovělé, kůži jasnou a bezvadnou. Když na někoho výrazně upřela mandlové oči, obvykle dostala, cokoliv chtěla.

Elise byla skoro stejně vysoká jako Gwendolyn. „Hrdá žena jako moje Lydia,“ říkávala s oblibou babička. Zároveň tvrdila, že Elise má Lydiinu povahu. „Nikdy jsem tomu dítěti nedokázala říct, co má dělat, a Elise je přesně taková.“

Elise byla k veškeré pozornosti, kterou vzbuzovala – především u mužů –, naštěstí celkem netečná. „Jsou tak povrchní,“ stěžovala si při mnoha příležitostech. Raději si četla, než přijímala nápadníky. Tvrdila – zcela správně, že čtení je nesrovnatelně zábavnější.

Protikladem ke krásným sestrám byla… Dara.

Byla v rodině nejmenší. Ta, která si vždycky musela stoupnout na stoličku, aby na něco dosáhla. Měla stejně hnědé vlasy jako otec, s několika pramínky matčiny zlaté barvy, avšak nebylo jich dost, aby stály za povšimnutí. Její postava postrádala Gwendolyninu ladnost nebo Eliseiny dokonalé, kypré křivky.

Modrým očím chybělo zabarvení, kvůli němuž by si je člověk zapamatoval. Ne že by její rysy nebyly příjemné. Být členem kterékoliv jiné rodiny, byla by považována za docela půvabnou. Její sestry však byly překrásné.

Daru odlišovala schopnost důkladně zvážit situaci. Usměrňovala sestry hned od chvíle, kdy babička zemřela. Byla tou, která měla pro svou malou rodinu velké sny –, a nehodlala Gwendolyn dovolit, aby se obětovala přijetím nabídky od zemana.

Nikoliv v situaci, kdy jí v hlavě klíčil lepší nápad.

„Elise, Gwendolyn,“ oslovila je, „dojděte prosím pro Tweedii.“ Tweedie byla babiččina sestra, dáma Eleanor Robersonová, jež s nimi žila ve Wilthamu posledních deset let. „Bude mít radost, když se dozví, že je tady zeman Davies.“

„Nepřál jsem si žádat o ruku dámu Eleanor…,“ začal zeman.

„Ne, nepřál,“ souhlasila Dara. Její sestry už mezitím odešly jedněmi z mnoha dveří zeleného pokoje. „Takže se omlouvám. Mělo mě to napadnout. Ale…, já už je nemůžu zavolat zpátky. Už šly pro ni.“

„Daro,“ vyrazil ze sebe Richard její jméno. „Tys sem nebyla pozvaná. Zeman Davies žádal chvíli o samotě…“

„Nebyla pozvaná? Sem? Ve svém vlastním domě?“ Dara protáhla obličej, jako by Richard byl duševně zaostalý.

„Ty víš, jak to myslí,“ zareagovala Caroline.

„Myslím, že bych měl odejít,“ řekl hluboce dotčený zeman.

„Ne, neodcházejte,“ vybídl ho Richard, zatímco Dara mu skočila do řeči.

„Sbohem. Těšilo nás.“ Aniž čekala na odpověď, s těmi slovy se otočila na podpatku a odešla z místnosti stejnou cestou, o níž věděla, že se tam odebraly její sestry. Našla je v prvním patře, jak stojí před dveřmi Tweediina pokoje.

„Richard ji zamkl uvnitř,“ vysvětlila Gwendolyn. „Proto tam nebyla, aby mi pomohla zemana odehnat. Nemáme klíč, abychom ji pustily ven.“

„Počkejte.“ Dara vytáhla z hustých vlasů drátěnou sponku. Sklonila se nad zámek a v mžiku se ozvalo cvaknutí.

„Musíš mě naučit, jak to děláš,“ konstatovala Elise.

Dara otevřela dveře. „Tweedie?“

Prateta seděla u okna, vedle sebe hůlku z trnkového dřeva. Její výraz reflektoval zlou předtuchu. „Je to hotovo? Donutil tě Richard vzít si toho hulváta? Hrozně jsme se pohádali a on mě tady potom zamkl.“ Na sedmdesátnici byla Tweedie stále čiperná a všechny smysly jí sloužily dobře. Tak si Dara představovala raráška – divokého a mazaného. Teta se nikdy netajila svým názorem a Dara ji zbožňovala.

Gwendolyn si klekla vedle tety. „Richard říkal, že jsi v zeleném pokoji a chceš, abych za tebou přišla. Když jsem tam vešla, Caroline čekala se zemanem…“ Hlas se jí zlomil. „Věděla jsem, proč přišel. A napadlo mě, že bych si ho možná měla vzít. Potom byste ty, Dara a Elise měly kde bydlet, aniž byste se musely strachovat kvůli Richardovým výhrůžkám, že nás pošle do chudobince.“

„Chtěla bych ho vidět – jen ať to zkusí,“ zareagovala Dara.

„Hrabství by se vzbouřilo,“ předvídala Elise.

„My ale potřebujeme místo k žití,“ argumentovala Gwendolyn. „Takové, o němž vím, že tam obě budete mít šanci najít si dobrého manžela. Richardovi nemůžeme věřit. Musím vás chránit.“

„Takže ty by sis toho zemana vzala?“ zeptala se Elise pochybovačně.

„Kvůli vám dvěma ano,“ odpověděla vždy laskavá Gwendolyn.

„Ale uvědomuješ si, že pokud se za toho statkáře provdáš, budeš ho muset vidět nahého?“ vyptávala se Elise. „Já bych představu takového pohledu nesnesla.“

„Přesně,“ souhlasila Dara a otřásla se. „To bychom od tebe žádaly příliš velkou oběť, Gwennie.“

„Ale něco udělat musíme,“ trvala na svém Gwendolyn. „Caroline a Richard chtějí, abychom odešly.“

„Wiltham je náš domov,“ připomněla Elise. „Patřil rodině naší matky.“

„Pravda, ale když se vzali, přešel do otcova vlastnictví. Vždycky přejde do rukou dalšímu mužskému rodinnému příslušníkovi v pořadí, bez ohledu na to, kdo žije pod jeho střechou,“ připomněla jí Gwendolyn. „My nemáme žádný nárok.“

„To není spravedlivé,“ odpověděla Elise. „Ženy by měly mít právo vlastnit majetek bez ohledu na manžela.“

„A kdyby přání byla koňmi, žebráci by na nich jezdili,“ zadeklamovala Tweedie.

Elise frustrovaně zamručela a Daře bylo jasné, že nadešel čas, aby promluvila. „Já mám návrh,“ oznámila. „Co kdybychom odjely na společenskou sezónu do Londýna a našly si vévody, za něž se provdáme?“

„Co?“ zeptala se Gwendolyn nevěřícně, jako by Daru dobře neslyšela.

„Na společenskou sezónu?“ opakovala Elise.

„Jak?“ podivila se Tweedie.

„Prostě pojedeme.“ Dara si sedla na kraj Tweediiny postele. „Já už jsem ten nápad promyslela a všechno jsem si o tom zjistila.“

„Všechno o tom zjistila?“ nechápala Elise.

„Všechny ty noviny z Londýna, které sbírám?“ připomněla jí Dara. Posledních šest měsíců prosila Dara sousedy a známé o jakékoliv londýnské noviny, které by jí mohli poskytnout. „Věřím, že si budeme moct pronajmout dům a s Tweedií jako naší gardedámou se můžeme podílet na sňatkovém trhu.“

Sestry se na ni dívaly, jako by se úplně pomátla. Věděly, co je sňatkový trh. V průběhu londýnské společenské sezóny přiváděly rodiny z celé Británie své způsobilé dcery, aby se předváděly na plesech a společenských událostech, a doufaly, že pro ně najdou ještě způsobilejšího manžela.

„Ale nemusíš snad znát někoho významného, abys byla pozvaná?“ zeptala se Gwendolyn.

„Nebo patřit do lepší společnosti?“ podivila se Elise a použila slovo označující ty, kteří jsou členy nejvyšších společenských vrstev.

„Och, prosím,“ odvětila Dara otráveně. „My jsme mladé, významné dámy. Otec byl pasován na rytíře za vynikající službu králi.“ Nebyla si jistá, že je to pravda. Jejich otec byl tak trochu líný a nezodpovědný a mnoha lidem vrtalo hlavou, jak se mu podařilo rytířský titul získat. „A také, naše matka byla příbuzná vévody z Marlborough.“

„Vzdálená příbuzná,“ připomněla jí Elise.

„Příbuzná je příbuzná,“ usadila ji Dara bezstarostně. „Byla sestřenice z druhého kolene markýzy z Blandfordu, která je vévodovou snachou. Tak. Příbuzná.“

„Ale oni nás neznají,“ namítla Gwendolyn. „Co jako budeme dělat? Objevíme se u dveří a budeme škemrat o pozvání na jejich příští večírek?“

„Samozřejmě že ne. Takhle se to nedělá,“ vysvětlila Dara informovaně. Koneckonců, nějakou dobu už to studuje. Dokonce si vytvořila seznam pravidel vyšší společnosti. „Pošleme jim úvodní dopis, v němž se představíme. Oni nás pak pozvou, abychom se u nich zastavily. Nakonec, až se s nimi seznámíme, nás pozvou na ples. Je to naprosto jasné a jednoduché.“

Elise skepticky povytáhla obočí. „Myslíš?“

„Myslím,“ ujistila ji Dara. „Vévoda nás představí dalším vévodům a my se potom vdáme. Ach bože, nedělejte ty grimasy. Takové věci se už staly. Copak jste neslyšely o sestrách Gunningových?“ Věděla, že ne, a působilo jí ohromnou radost, že je může poučit. „Byly to chudé, ale elegantní a dobře vychované mladé irské dámy – jako my. Neměly nic než svůj vzhled a inteligenci – jako my. Odjely do Londýna a skončily sňatkem s významnými džentlmeny a staly se z nich významné dámy – tak jako to můžeme udělat my.“

„Nemohly bychom se s těmi sestrami seznámit?“ zajímala se Gwendolyn. „Třeba by nám mohly pomoct.“

„Byly to dvě sestry a už nežijí. Nicméně, jestliže mohly vzlétnout do výšin ony, dokonce před několika dekádami, proč by nemohly sestry Lanscarrovy?“

Elise se obrátila k Tweedii. „Znala jsi ty Gunningovy sestry, když jsi žila v Londýně?“

„Nemůžu říct, že jsem je znala,“ přiznala Tweedie. „Ale slyšela jsem o nich. Jedna z nich zemřela, právě když jsme se do Londýna se sirem Phillipem přestěhovali. Velmi dobře se vdaly.“

„Vidíte?“ Dara využila Tweediina potvrzení, aby svůj nápad podpořila. „Odvážné ženy sklízejí odměny. Můžeme uchvátit srdce lepší společnosti. Všechny tři bychom se mohly provdat za vévody.“

Gwendolyn se zamračila. „Daro, jak bychom cestovaly do Londýna, natožpak si pronajaly dům? To stojí peníze.“

„A co oblečení?“ chtěla vědět Elise.

Dara se nejdřív zaměřila na Eliseinu otázku. Na tu byla nejsnazší odpověď. „Umíme vzít do ruky jehlu. Šijeme si šaty samy a upravujeme je na různá shromáždění už celá léta. Tam to uděláme taky.“

Elise se s odpovědí spokojila.

Gwendolynina otázka byla zapeklitější.

Peníze.

Dara sepnula ruce v klíně. K tomu, aby mohla plán uskutečnit, potřebovala Gwendolyninu podporu. „Spočítala jsem, kolik bychom potřebovaly na jednu sezónu, což by nám mělo bohatě stačit, abychom si našly vhodné vévody k sňatku.“ Zhluboka nabrala dech a oznámila znepokojivou zprávu. „Můžeme to zvládnout za čtyři sta liber. Dokonce by se nám mohlo…,“ chvatně dodala, když viděla Gwendolyniny vytřeštěné oči a Elise, jak málem spadla ze stoličky, na níž seděla, „podařit vzbudit řádnou úctu za tři sta. To je za celou sezónu včetně ubytování, služebnictva a já nevím, co ještě.“

„Tři stovky liber?“ opakovala Elise nevěřícně.

Gwendolyn potřásla hlavou. „Daro, díky své fantazii někdy působíš absurdním dojmem. Máme dohromady třicet čtyři libry. Pamatuješ?“

Pamatovala si to. Zabývaly se účetnictvím minulý týden, když Richard oznámil, že několik služebných z Wilthamu propustí. Mohl si dělat nárok na panství jako dědic po jejich otci, to ale neznamená, že na to bude mít. Představoval si truhlice plné peněz, které přejdou do jeho vlastnictví. Nad tím se sestry Lanscarrovy mohly potrhat smíchy. Žádný gambler otcova formátu nenechá peníze jen tak bez užitku ležet.

Při Richardově oznámení rychle vystřízlivěly. Sestry byly odhodlané udělat všechno, co se dalo, aby svým věrným sloužícím pomohly. Měly padesát liber, protože babička uměla peníze skvěle schovávat. Když Richard s Caroline poprvé přijeli, aby převzali dům, sestry se pustily do pátrání, aby našly každý uschovaný šilink. Gwendolyn střežila peníze ve vyřezávané dřevěné krabičce s tajnou přihrádkou.

Něco z toho sestry rozdělily pro odcházející služebné. Zůstatek činil třicet čtyři libry.

Třicet čtyři libry nebyl malý obnos. Mohl by jim vystačit na rok, možná na dva v pěkné chalupě, kdyby se hodně uskrovnily.

Dara ale nechtěla žít v chalupě. Dva roky neznamenají celý život a ona věděla, že jejich dny pod Richardovou střechou jsou sečteny. Pokud by snad zeman Davies neuspěl, bratranec by našel jiné muže, za něž by je provdal.

Dara tedy mluvila s jistotou, o níž si nebyla jistá, že ji cítí. „Já jsem přesvědčená, že našich čtyřiatřicet liber dokážeme obrátit ve tři sta liber.“ Na vteřinu zavládlo zděšené ticho. Když viděla, že jí věnují plnou pozornost, přikývla a oznámila svůj plán. „Gwendolyn je vyhraje v kartách.“

Všechny upřely na Daru oči, jako by čekaly další vysvětlení. A potom Gwendolyn prohlásila: „Ty si děláš legraci.“

Elise vybuchla smíchem: „Tohle je tvůj plán? Poslat Gwen k hráčským stolům? A ty, která si tak zakládáš na dobrých mravech?“

Dara rovněž čekala, že budou jejímu řešení vzdorovat. Chyběla jim její fantazie. Bylo tedy na ní, aby jim pomohla tu myšlenku přijmout.

„Já jsem to velice pečlivě promyslela, o tom vás můžu ujistit. Otec vždycky říkal, že urozené dámy se neustále věnují hazardu. Vzpomínáte si?“ Pohlédla na sestry, aby jí to potvrdily. Elise se rozpačitě zamračila, Gwendolyn se zdržela úsudku a Tweedie se zdála fascinovaná.

Dara vstala, začala přecházet sem a tam a energicky pokračovala: „Taky říkal, že jen málokdo se může vyrovnat Gwendolyninu štěstí v hazardních hrách založených na náhodě, obzvlášť ve farau. Pamatujete si, kolik vyhrávala větviček, kdykoliv jsme s otcem hrály?“

„Jenže větvičky nejsou peníze,“ zdůraznila Gwendolyn.

„Drahá sestro, měj důvěru ve své schopnosti. Otec byl renomovaný hazardní hráč. Vzpomínáte si na jeho příchody domů s plnou náručí dárků? To se stalo víckrát než jednou…“

„Možná dvakrát?“ poznamenala Elise.

Dara si jí nevšímala. „A pořád vychvaloval tvůj talent, Gwennie. Říkal, že máš stejné štěstí jako on. Že karty ,vycítíš‘. Navíc – co jiného můžeme dělat?“ Odmlčela se a s vážnou tváří se zadívala na výrazy sester. „Zůstat tady? Provdat se za zemana Daviese? Nebo hostinského, pana Bellamyho? Nebo, když uvážíme, jak zoufale se nás Richard chce zbavit, za Patricka Lynche – toho chovatele vepřů? Nebojte se. Lynche si šetří pro mě.“

Potom přednesla svoji prosbu. „Ale co když můj plán zafunguje? Co kdyby Gwendolyn svůj talent dokázala využít a vyhrát tři sta liber, nebo dokonce šest set liber, a my se spakovaly a odjely do Londýna? Co když se představíme lady Blandfordové, která prý měla matku velmi ráda, a dokonce poslala kondolenční dopis, když matka zemřela? Babička si ho schovala. Tak moc byl ten dopis – a ten kontakt – důležitý. Co když nás lady Blandfordová prosadí do nejvyšších společenských kruhů? A my se seznámíme s vévody, kteří jsou mladí a hezcí a bohatí?“

Odmlčela se, aby nechala své otázky zapůsobit, pak dodala: „I když nic z toho nevyjde, pořád nám bude líp, než když nás bude ovládat Richard. Kvůli jeho zášti se naše životy stanou nesnesitelné.“

S nadějí se podívala na sestry. „Pojďte se mnou do tohoto dobrodružství. Já si nechci vzít Patricka Lynche. Ty tělesné zvuky, které vydává dokonce na veřejnosti, jako na posledním tanečním shromáždění, jsou trapné.“

Sestry mlčely.

Dara se modlila, aby její slova uvážily a uvědomily si, že se o to buď musí pokusit, nebo být odsouzené – k čemu? Ke ztrátě svých základních práv? To už se bohužel stalo ve chvíli, kdy Richard uplatnil nárok na dům. Budou se muset znovu semknout – nějakým způsobem, nějak.

A pak přišla pomoc z jiného zdroje.

„Já myslím, že bychom do toho měly jít,“ prohlásila Tweedie.

Všechny tři sestry překvapeně vzhlédly. Tweedie se opřela o hůlku a vstala. „Dara má pravdu. Tady pro vás nic není. Ani pro mě.“

„Zůstaneš s námi,“ ujistila ji Dara. „Jsi naše průvodkyně. Kromě toho, tys v Londýně byla, a my ne.“

„Och, ano, ale už před desítkami let. Ale je to fantastické město. Já jsem si ten pobyt náramně užívala. Potom jsem se vrátila domů,“ uzavřela s povzdechem Tweedie.

„Číhá tam tolik nebezpečí,“ upozornila Gwendolyn. „Příliš mnoho.“

„Nebezpečí číhá všude,“ opáčila Tweedie. „Někdy si říkám, jestli vylezu z postele, aniž bych si zlomila vaz, ale to neznamená, že zůstanu pod peřinou.“

„Do tohohle se pouštíme samy,“ podotkla Gwendolyn.

„Ano,“ souhlasila Dara. „Jen my tři a Tweedie. Přesně tak, jak to je od té doby, co otec a babička zemřeli.“

„Ty vážně věříš, že je mrtvý?“ zeptala se Elise. „Já ne. Nemůže být. Copak by nás nikdo neinformoval? Nečekal by, že si přijedeme pro jeho tělo nebo něco?“

Dara s Gwendolyn si vyměnily pohledy. Diskusi na toto téma už vedly dřív. Elise si opravdu přála věřit, že otec je naživu.

Gwendolyn odpověděla –, ale nikoli necitlivě: „Já si myslím, že už se zdržuje pryč déle, než jak to obvykle dělával.“

Následovala dlouhá pauza.

Gwendolyn ticho přerušila. „V Dublinu je klub, kam otec často chodil, Ďáblova ruka. Říkával, že se tam dobře hraje, a já se domnívám, že to bylo jedno z jeho oblíbených hráčských doupat. Navrhuju, abychom do toho šly.“

„Ty to zkusíš?“ Dara byla ohromená a zároveň šťastná nad svým triumfem. Dublin je hned sousední hrabství. Nemůže být tak těžké se tam dostat. Nikdy tam nebyla, ale proč tam nejet teď?

„Samozřejmě,“ odpověděla starší sestra. „Musím tě uchránit před Patrickem Lynchem a jeho tělesnými zvuky… a sebe před zemanem Daviesem a všemi těmi dětmi.“ Z jejího hlasu však nezazníval žádný triumf. Naopak, poklesla jí ramena a ona zašeptala: „Jestli nám to nevyjde, nikdy si neodpustím, pokud se tobě, Elise, nebo Tweedii něco stane.“

„Má drahá,“ zareagovala Tweedie, „a co když se ti to podaří? Můj bože, vždyť vy tři jste nebyly ani v Dublinu, natožpak v Londýně. Vlastně jste ani neprojely přes hrabství Wicklow. Není snad nejvyšší čas, abyste zariskovaly?“

„Přesně,“ souhlasila Dara. „A nejsme snad povinny samy vůči sobě alespoň se pokusit o lepší život? Copak nejsme dcery svého otce?“

„Richard nám v tom bude chtít zabránit,“ varovala je Elise. Načež dodala s potutelným úsměvem: „Bylo by nejlepší, kdybychom se vykradly dneska večer.“

Měla pravdu. Musejí začít jednat, než jejich touhu po akci zbrzdí rozum. A tak se Dařin plán dal do pohybu.

2. kapitola

Dáma by měla vždycky dbát na svou pověst.

PRAVIDLA (PODLE DARY)

Dokud se nevdá, a potom může být sama sebou.

TWEEDIIN PŘÍSLIB

Dublin

Beckett Steele se sklonil, aby prošel pode dveřmi Ďáblovy ruky. Nikdy si nedělal starosti, čím se bude muset v pochybných zařízeních jako tohle zabývat. Byl dost urostlý a dost silný, aby si poradil ve všech situacích. Zejména v těch nedobrých.

Bohužel byl unavený. Měl za sebou dlouhý, úmorný den nabitý cestováním a chozením po ulicích. Pátral po Bartholomewu Tarrantovi, synovi bohatého obchodníka z Chesteru, jenž svého otce okradl a následně uprchl do Irska. Tarrant byl gambler, jemuž nepřálo štěstí, a otec chtěl, aby se vrátil dřív, než se všechny peníze rozkutálí.

Mladý Tarrant evidentně věřil, že Dublin je od pevné otcovy ruky daleko. Mýlil se. Obzvlášť když si jeho otec najal Becka.

Beck svou kořist vždycky ulovil. Byl na svou zdatnost pyšný. Když se vydal na lov on, nikdo neunikl.

Ďáblova ruka byla stejná jako všechny podobné podniky. Páchlo to v ní mužským potem a zvětralým pivem. Lojové svíčky, od nichž stoupal ke stropu černý dým, vydávaly matné žluté světlo. Na tom místě nebylo nic noblesního. K tomu, aby vyprázdnili kapsy, muži nepotřebovali obrazy na stěnách, řádné vybavení, dokonce ani čistou podlahu.

Beck byl informován, že v Ruce se hraje rychle a tvrdě. Za hodinu se dá vyhrát nebo prodělat celé jmění. Pokud bláznivého obchodníkova syna nepřilákalo tohle, pak Beck nevěděl, čemu jinému by mohl podlehnout.

No, nebyla to pravda. Ještě existují bordely. Pokud by se Beckovi nepodařilo najít toho troubu tady nebo v nemnoha dalších hráčských doupatech, bude muset začít pročesávat nevěstince. Beck zamručel pod vousy. Ta absurdita ho začínala příliš otravovat, bez ohledu na to, jak moc se vyplatí.

Měl v plánu nakouknout do Ďáblovy ruky, zapátrat po Tarrantových zrzavých vlasech a přesunout se k dalšímu lokálu –, dokud ho neupoutal výjev, jenž obrátil jeho plány naruby.

Hra v kostky patřila k Tarrantovým oblíbeným hrám. Ale u stolku nikdo neseděl. K jeho překvapení byl neobsazený.

Naopak všichni, včetně obsluhujících děvčat, se tísnili nejméně ve třech řadách okolo velkého stolu na druhé straně místnosti. Nikdo nevěnoval pozornost dveřím ani dvěma mužům zmoženým alkoholem, kteří si sami čepovali pivo ze sudu. Nalévali ho do sebe, co nejrychleji to šlo.

Beck se zamračil a snažil se pochopit význam toho všeho. Dav kolem stolu se posunul a při pohledu na tmavý přízrak ženy, sedící mezi hráči faraa, se Beckovy myšlenky na rusovlasého Tarranta najednou rozplynuly.

Od hlavy až k patě oblečená v černém, dokonce i rukavice měla černé. Černý smuteční závoj visel přes sametový klobouk až do klína, takže jí nebylo vidět do tváře…, přesto však nebylo pochyb, že je mladá – a zřejmě krásná.

Nepracuje takhle náhodou mužská fantazie? Muži vždycky předpokládají krásu. Beckova mentalita nebyla jiná. Popošel ke stolu a na dřívější vyčerpanost zapomněl. Místo toho má novou kořist. Ji.

Nejlepší na tom bylo, že nebyla žádná obyčejná děvka. Seděla vzpřímeně, hlavu držela vysoko, ladně se pohybovala.

Fascinovaně se díval. Všechno na ní – od elegantní postavy po způsob, jakým nakláněla hlavu, než položila peníze na karty –, vypovídalo o aristokracii.

Aristokracie.

Co dělá u všech čertů tady?

Bankéř vypadal jako hranostaj. Ostrý nos, rozšiřující se nosní dírky a úzké oči zaostřené na ni. Uvědomuje si nebezpečí, jaké jí hrozí? Že každý z těchto džentlmenů, kdyby dostal příležitost, by jí v mžiku vyhrnul sukně přes hlavu? A Hranostaj by se s radostí ujal vedení.

Beck sledoval další hru. Farao je jednoduchá, ale rychlá hra. Na stole leželo třináct karet lícem nahoru, od esa po krále. Hráči pokládali své sázky na kartu, o níž předpokládali, že ji bankéř ze svého paklíku vytáhne jako další. Na barvě nezáleželo. Ve hře šlo o hodnoty karet.

Hranostaj vytáhl dvě karty. První byla prohrávající nebo „bankéřova“ karta. Všechny sázky položené na toto číslo okamžitě získal bankéř.

Druhá karta vyhrávala. Každý, kdo na ni položil peníze, měl sázku vyrovnanou s bankem. V této herně měli také výhru pro hráče, který vsadil na nejvyšší kartu nad bankéřovou kartou. Šance vydělat peníze byla dobrá.

Jenomže žena nevyhrávala.

Beck neměl tušení, kolik ke stolu přinesla, ale kupka mincí před ní se rychle zmenšovala – zejména proto, že Hranostaj podváděl. Bankéřův balíček byl pravděpodobně nepoctivě namíchaný. Hranostaj ji zprvu nechal vyhrávat, ale v dalších kolech již prohrávala. Věděli ostatní muži, o co jde? Beck si je představil jako káňata, čekající, až uvidí, co můžou vyzobat z duelu mezi Hranostajem a jeho nic netušící obětí. Hráli, ale čekali, až se něco stane, a kdo ví, co by potom mohli získat. Bylo zřejmé, že je všechny žene chtíč po této ženě v černém, ve svých chlípných fantaziích si představovali spoustu přisprostlých tužeb a přání.

Beck nebyl z těch, kteří nevinné, naivní lidi ignorovali. Moc dobře znal bolest z pocitu, že vás někdo podvedl. Ona sem nepatří. Není ze stejné sorty a on si mohl jenom lámat hlavu, jak velké zoufalství nebo lehkomyslnost ji k tomuto stolu přivedly.

Pátrání po obchodníkovu synovi odsunul stranou. Ona je mnohem zajímavější.

Mimo to, hledal ženu jako ona, takovou, která by mu mohla pomoct vykonat pomstu.

Bohužel, nejdřív musí pomoct on jí.

Beck se postavil dozadu a čekal na svou příležitost.

Farao, které se hrálo u tohoto stolu, bylo rychlejší než jakákoliv hra, kterou kdy Gwendolyn s otcem doma s potěšením hrála.

Bankéř byl rychlejší. Neexistovala žádná přestávka na přepočítání peněz, nebo – jako při jejích hrách v dětství – větviček. Sbíral peníze a zase je rozděloval téměř bez mrknutí okem, a už se hrálo znovu.

Zpočátku Gwendolyn věřila, že drží krok. Vyhrála několik kol. Ale šlo evidentně o štěstí, protože jak rychle vyhrávala, ještě rychleji prohrávala. V jedné chvíli zvýšila své třicet čtyři libry na nejméně sto. Teď se ocitla na patnácti librách a hrozilo, že přijde o všechno.

Možná v tom sehrály roli nervy. Její mozek, vždycky rychlý na zapamatování karet, ji zrazoval.

Ještě horší bylo, že připravovala zklamání sestrám. Čekaly v jednom hostinci nedaleko odtud, až se vrátí. Původně chtěly jít s ní, ale ona jim to nedovolila. Raději dala přednost vědomí, že jsou v bezpečí s rodinným komorníkem Heraldem, jenž se rozhodl přidat se na dobrodružné cestě k nim. Slíbil Gwendolyn, že na ně a na Tweedii dohlédne.

Navíc usoudila, že i v těch nejhorších čtvrtích Irska žena oblečená ve vdovských smutečních šatech je v bezpečí.

Tedy, až na Ďáblovu ruku.

Gwendolyn promnula minci mezi prsty v rukavici, pod těžkým smutečním hávem se potila. To přestrojení patřilo k dalším z Dařiných nápadů. Gwendolyn byla nesmírně vděčná, že ji nikdo nemůže poznat. Ano, otec tvrdil, že vznešené dámy hrají hazardní hry, ale dělají to v Dublinu?

Muži ji téměř hltali očima. Je díky přestrojení přitažlivější? Nebo jsou jako dravci, stále číhající, stále hladoví…

„Hrajete v tomto kole, paní Bunsawayová?“ pobídl ji bankéř. Hovořil zdvořile, přesto však vycítila, že mezi muži se odehrává jakési soukromé vtipkování, kdy zdrojem veselosti je ona.

Také si přála, aby si byla zvolila jiné jméno než paní Bunsawayová.

Popravdě, na užití falešného jména ani nepomyslela. Potřeba zvolit si ho ji nenapadla až do chvíle, kdy poprvé vkročila do Ďáblovy ruky. Bankéř ve farau, muž, jehož oslovovali Darby, přispěchal k ní, vtáhl ji dovnitř a chtěl vědět, jak se jmenuje.

Gwendolyn měla dost rozumu, aby neřekla Lanscarrová, ale mrzelo ji, že ona i sestry tento detail přehlédly. Bunsawayová bylo první, co ji napadlo, a bylo to dost hloupé jméno. Byla to její první chyba, mezi jinými.

„Paní Bunsawayová…,“ naléhal Darby. „My čekáme.“

Gwendolyn spustila ruce do klína, skoro se bála těch několika málo mincí před sebou dotknout. Ocitla se nebezpečně blízko situaci, že přijde o všechno. Sestry jí věřily, že je rozumná. Ještě musejí zaplatit za pokoj v hostinci.

Odkašlala si. V hrudi ji tížila narůstající hrozba neúspěchu, proto se jí těžko mluvilo. „Já toto kolo vynechám.“

Vlastně odejde. Právě to chtěla udělat. Rozběhne se, a možná až bude venku, kde se může pořádně nadechnout, vrátí se jí odvaha… nebo ne. Ona je zruinovala a jim zbyla jediná naděje –, aby se vrátila do Wiltham House a vzala si pana Daviese.

Dobrý bože, Elise měla pravdu – Gwendolyn ho nechce vidět nahého.

Ostatní hráči předtím kola vynechávali a Darby pokračoval ve své činnosti. Tentokrát ale ne. Věnoval jí divoký úsměv. „No tak, paní Bunsawayová, štěstí se k vám vrátí. Věřte nám, že vás v tom nenecháme.“

Zdálo se, že jako na povel se muži okolo ní začali tlačit dopředu a sklánět se k ní.

Náhle vstala. „Já nemůžu… hrát.“ Panebože, cítí se, jako by měla omdlít. Lanscarrovy ženy nikdy netrpěly ženskými hypochondriemi. Byly silné a zdravé.

Jenže nikdo taky nikdy neuškodil její rodině tak, jako to udělala ona.

Otočila se, odhodlaná prorazit si cestu mezi muži ochomýtajícími se kolem ní, když ji Darby dlouhými, bílými a masitými prsty uchopil za zápěstí v rukavici. „Neutíkejte. Můžeme se dohodnout na podmínkách. A se mnou se vám bude líbit. Dokážu ženu jako vy udělat šťastnou. Velmi šťastnou.“

Gwendolyn si nebyla úplně jistá, jak to myslí, dokud se okolo ní nerozlehl řehot. Potom pochopila naprosto přesně, co říká.

Pokusila se ruku odtáhnout, ale Darby se snažil zesílit stisk. Vyvlékla ruku z rukavice. Příliš pozdě si uvědomil, co Gwendolyn dělá, a v ruce mu zůstala prázdná rukavice. Gwendolyn ostře odstrčila loktem muže stojícího nejblíž u ní a rychle sáhla po zbytku svých peněz na stole. Muž vyjekl bolestí a odskočil. Přidržovala si závoj těsně u obličeje a prodírala se ven, aniž se starala, zda svými robustními vycházkovými botami dupe někomu po nohách. Vlastně doufala, že ano.

A potom se ocitla mimo dusný shluk okolo stolu. Chtěla odtamtud utéct, ale zastavila se.

Hrozná představa sester čekajících v hostinci a upírajících k ní všechny naděje jí přikovala chodidla k podlaze.

Co jim řekne? Co by mohla říct? Že to nezvládla? Že změnila názor a nemůže se dočkat, až se stane Daviesovou ženou? Že od nich byla hloupost nechat se přesvědčit, aby uvěřily, že Dařin plán má naději na úspěch? Nebylo poctivé svalovat vinu na Daru…

„Nejste špatná hráčka,“ ozval se za ní mužský hlas, hlas Angličana. „Neměla byste odcházet.“

Gwendolyn pohlédla přes rameno a málem zavrávorala úlekem.

Ten muž byl velký jako obr. Vysoký, s širokými rameny a pod kloboukem s širokou krempou… velmi hezký. Měl na sobě jezdecké kalhoty z buvolí kůže, kvalitní holínky, i když trochu špinavé, a přes kabát množství pelerín, které by mu kdejaký frajer záviděl.

Jak to, že si ho dřív nevšimla? Měl úzkou bradu, která ale potřebovala oholit. Malá bulka na jinak rovném nose mohla svědčit o dřívější zlomenině. Oči připomínaly úlomky modrého skla a díval se na ni, jako by si všímal každého detailu.

„Kdybych byla pořádná hráčka, měla bych v ruce víc peněz.“

„Ano, ale Hranostaj podváděl.“

To strohé tvrzení prolomilo její rozjitřené smysly. „Podváděl?“

„Ale to není fér.“

Dolehla na ni nová pravda.

„S kým?“