Hannah Howell

MY VALIANT KNIGHT

Copyright © Hannah Howell, 1997

All rights reserved

Translation © Irena Palová, 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-376-5

1. kapitola

Skotská Vysočina, 1210

„Nebe nás varuje, Ronalde, asi přijde bouřka.“ Ainslee MacNairnová se zamračila na potemnělou oblohu.

„Ano, paní,“ souhlasil její šedovlasý spolujezdec. „Myslím, že bychom se měli okamžitě vrátit na Kengarvey.“

Ainslee se na svého druha usmála. „Opravdu se bojíš drobné podzimní nepohody?“

„Ne, děvče, a ty to dobře víš. Ale zajeli jsme dost daleko a já se spíš obávám Skotů a Normanů. Hádám, že by považovali za příjemné zpestření, kdybys jim padla do rukou. Mohli by si vychutnat příležitost získat výkupné nebo pomstít se, či obojí. A protože jsi moc hezká, nemusím ti vysvětlovat, jakou pomstu by na tobě neprodleně vykonali.“

Ainslee otočila koně zpět k mohutné tvrzi, která byla jejím domovem, nespokojeně vydechla a přitáhla si kapuci širokého pláště těsněji k tmavě rezavým vlasům. „Copak nikdy nepřijde den, kdy bych si mohla vyjet a nebát se sousedů, Ronalde? Znepřátelili jsme si všechny nejbližší klany, stejně tak Normany, jimž náš laskavý král povolil usadit se za řekou, a rovněž osadníky z nížin. Nejsi unavený ze všech těch šarvátek a bojů spojených s umíráním?“

„Ano, ale tak to na světě chodí, děvče. Vždycky se najde někdo, kdo zatouží dobýt naši tvrz a přivlastnit si naše pozemky. Kdykoli se může rozhořet spor, při němž bude někdo vykřikovat, že je třeba pomstít křivdu nebo urážku. A stále tu budou Angličané, Normané a sousední klany, s nimiž se musíme potýkat. A pokud nedojde přímo k nájezdu, užijeme si alespoň ohrožujících výpadů.“

„Jsem z toho už unavená. Často si říkám, že bych domov nejraději opustila. Přesto ho miluji.“

„Brzy se provdáš a odejdeš. Odpusť však starému muži, který doufá, že ten den hned tak nepřijde. Starám se o tebe od chvíle, co jsem tě poprvé vysadil na poníka, a budeš mi moc chybět.“

„Za péči jsem ti vděčná, ale nezdá se pravděpodobné, že mne provdají a odvezou na lepší místo, takže zatím si starosti nedělám. Je mi osmnáct a dosud žádný sňatek nedojednali. Do mých šesti let provdali sestry za muže ze sousedních klanů v marné naději, že tím vzroste moc našeho otce. On ovšem vidí, jak jsem hubená a ošklivá, a je mu jasné, že se mnou žádný výhodný obchod neudělá.“

„Plácáš nesmysly, děvče.“ Ronald posunul ztuhlou levou nohu do pohodlnější pozice a pak si mimoděk přetřel zjizvenou část levé ruky v místě, kde mu chyběly tři prsty. „Nejsi hubená. Tvůj těžký plášť halí tělo, které by spousta mužů nadšeně sevřela v objetí. Ano, postavu máš štíhlou, ale obdařenou křivkami, po nichž muži touží. Boky máš úzké, ale pěkně zakulacené – slibují mnoho dětí. V krásných rusých vlasech se ti třpytí zlatavé prameny a tvoje hluboce modré oči připomínají jezero za slunného dne. Mohl bych ti pochlebovat víc, ale už teď ti hoří tváře.“

„Hovoříš zpříma, Ronalde.“

„Někdo ti to říct musí, protože jsi velice pošetilá, když se domníváš, že nejsi dost hezká.“

Ainslee se usmála a přejela štíhlými prsty po uzdě, kterou svírala v druhé ruce. „Možná pohled na mě není mužům nepříjemný, ale určitě nemám to, co muži u žen hledají.“

Ronaldova ošlehaná tvář se zkřivila do nespokojené grimasy. „Pravda, jako nejmladší z dětí náčelníka klanu jsi od sedmi let vyrůstala sama. Tvými učiteli a přáteli byli kmáni z řad služebnictva MacNairnů. Tvoje sestry se provdaly a odešly a bratři se učili mužským dovednostem. A mně svěřil tvůj otec čestný úkol vychovat tě. Obávám se, že jsem se ho nezhostil příliš dobře.“

„Počínal sis velmi dobře, Ronalde. Hodně jsem se od tebe naučila.“

„Ano, jezdit na koni jako muž a ohánět se mečem i nožem. Tvé drobné ruce umí použít luk; na rodinný stůl jsi dodala mnoho zvěřiny. Umíš číst a psát, dokonce i počítat, protože jsi přinutila bratra Colina, aby tě po návratu z kláštera učil. Vyšívání ti nejde, ale dokážeš docela dobře zašít ránu. Ach ano, umíš hrát na loutnu a zpíváš tak sladce, že starého muže přivedeš k slzám. Po pravdě ani nevím, jaké ženské dovednosti ovládáš a které další zkušenosti sis osvojila, ale určitě se z tebe jednoho dne stane dokonalá manželka, jež bude neohroženě stát vedle svého muže a nebude se zbaběle skrývat za ním.“

Ainslee se usmála a zavrtěla hlavou. „Ale po tom muži netouží, Ronalde, a ty to víš. Muž baží po ženě, která se před ním poníží, splní každý jeho rozkaz se slepou poslušností a nikdy, nikdy si nestěžuje. Jsem přesvědčena, že tohle platí, ať je muž Anglán, Skot nebo třeba Norman, jimž se náš král tak svědomitě dvoří.“ Zamračila se, když si uvědomila, že ji Ronald neposlouchá. „Co se děje?“

„Ty to neslyšíš, Ainslee?“ zeptal se stařec, ztuha se vztyčil v sedle a rozhlédl se.

Ainslee chvíli napjatě naslouchala a vzápětí přikývla. „Ano, slyším dusot koňských kopyt. A zdá se, že se velmi rychle blíží.“ Pohlédla dolů na svého miláčka, obrovského šedého vlkodava, který běžel vedle koně. Viděla, že se mu na hřbetě zježila srst. „Ugly to slyší taky a podle toho, jak zle se tváří, to určitě nejsou naši.“

Ronald dal prudkým mávnutím ruky povel a rozjel se ke Kengarvey. Ainslee vyrazila za ním a pobídla koně do cvalu. Na vrcholku jednoho z kopců, který míjeli, spatřila skupinu Normanů. Právě se vynořili z hustého lesa, jímž bylo porostlé úbočí. Svěží podzimní vzduch prořízl krátký výkřik, který znamenal, že Normané je uviděli. Začal závod. Ainslee jen doufala, že nepřítel v brnění bude pomalejší, protože od Kengarvey je dělila ještě dost velká vzdálenost.

Gabel de Amalville se unaveně posunul v sedle. Nenáviděl nájezdy do divokých oblastí Vysočiny. Někdy si přál, aby mohl všechny bojovníky z rozdrobených klanů z této rozlehlé oblasti pozabíjet. Ale i kdyby mu to král povolil, neměl by úspěch, protože obtížní původci potíží se jen tak chytit nedali. Stačil mu jediný pohled na dvacet po zuby ozbrojených mužů, kterým velel, a věděl, že jsou stejně zhnuseni jako on.

„Gabeli, podívej!“ vykřikl bratranec Justice Luten a vytrhl Gabela z rozladěných myšlenek. „Načapali jsme páreček.“

„Ano, bratranče. Pokud je nezastavíme, upozorní na nás v Kengarvey.“

Gabel pobídl koně do cvalu a jeho rytíři ho následovali. Párek jezdců, které spatřili, právě mizel za malým návrším. Zdálo se, že jde o mladého a staršího jezdce. Gabelovi se nelíbila představa, že Skoty zabijí, ale zocelil se a připravil se na nechutnou povinnost. Kdyby byli obyvatelé Kengarvey varováni, byla by jeho výprava k ničemu, protože by nemohli využít momentu překvapení. Jakmile se vzdálenost mezi nimi a prchající dvojicí zkracovala, zneklidněného Gabela najednou napadlo, že mladší z jezdců by mohla být žena.

Rychle však myšlenku zahnal. Bylo nepředstavitelné, že by kterákoli žena uháněla na mohutném koni tak rychle a seděla na něm dokonce obkročmo. Zdálo se, že mladý jezdec se rychlé jízdy nebojí a zvíře ovládá s obdivuhodnou zručností. To vše potvrzovalo, že nemůže jít o ženu, ale zrak přesvědčoval Gabela o opaku. Přál si, aby se tmavý plášť jezdce rozevřel a on uviděl jeho postavu zřetelněji. Náhle se před nimi vynořila tvrz Kengarvey a Gabel zatáhl za uzdu. Oba jezdci se také zastavili. Kengarvey totiž olizovaly plameny a nesl se odtud neklamný třeskot bitvy.

„Klan MacFibhů,“ vykřikl Justice. „Poznal jsem jejich praporec. To oni zaútočili na tvrz.“

„Ano. Zdá se, že Kengarvey je bráněn chabě. Přesně, jak nám bylo sděleno,“ řekl Gabel. „Sledujme naši kořist, bratranče. Oba jezdci jsou sevřeni mezi dvěma nepřáteli. Nedá se odhadnout, co udělají v příštím okamžiku.“

Sotva Gabel dokončil větu, jezdci se obrátili. Gabel sdílel překvapení svých mužů, když se dvojice rozjela proti jejich oddílu a blížila se k lesu. Několik mužů vytáhlo z toulců šípy, když tu se ozval křik jednoho z MacFibhů, jehož k nim vyslali jako posla. Gabel by raději pronásledoval prchající MacNairny, ale musel počkat.

„Pokud hledáte starého MacNairna,“ zahalekal MacFibh, když zarazil koně před Gabelem, „přijeli jste pozdě. Ten bastard uprchl i se svými čtyřmi syny. Bitva se chýlí ke konci. Ti, které jsme nezabili či nezranili, uprchli. Tvrz hoří.“

„Pak se tedy MacNairnovi postavíme jindy. Chlapi, chci tamty dva,“ křikl Gabel na spolubojovníky, obrátil koně a vyrazil za prchajícími jezdci, kteří vjeli do lesa.

Gabel jednal, jak mu kázala intuice. Instinkt mu prozradil, že párek jezdců, které teď už skoro neviděl, je důležitý. Je tu možnost, že se MacFibhové zmýlili a že s MacNairnem neuprchli všichni jeho synové. Pokud instinkt napověděl Gabelovi správně, mohl by za chlapce žádat tučné výkupné. To by mohlo MacNairna přimět ke klidu zbraní a možná by skončily konflikty s tímto územím a s MacFibhy, nejbližšími sousedy MacNairnů. Gabel věděl, že dnešní útok nepostačí, aby zmírnil záškodnické působení MacNairnů. Kengarvey vyhořel za posledních pár let mnohokrát a MacNairn vždy povstal z popela.

Gabel si však uvědomil, že král uvítá jakkoli dosažený smír s MacNairny. Bylo pro něj velmi důležité, aby se králi zavděčil. Nejenže přísahal skotskému králi věrnost, ale byl velmi spokojen s hradem i s panstvím, které mu král poskytl jako léno. Gabel věděl, že teď, když se jeho staršímu bratrovi narodil třetí syn, má minimální šanci zdědit anglické pozemky, jež věnoval jejich pradědečkovi Charlesi de Amalville král Vilém I.

Pozemky, které Gabelovi daroval skotský král David, byly pro něj životně důležité. Nechtěl žít a zemřít s tím, že nebude mít co předat synům, po nichž toužil. Také nehodlal strávit život jako žoldnéř nebo vstoupit do mnišského řádu. Doba jeho služby u krále Davida se chýlila ke konci, a pokud s ním bude vladař spokojen, stane se tato část skotské země jeho majetkem. Službu plnil řádně. Kdyby se mu podařilo ukončit neshody vyvolávané MacNairny, pak by si mohl odpočinout a krále podporovat méně náročným způsobem. Konečně by se mohl oženit a založit rodinu. Už teď byl jeho dům připraven přivítat manželku. Říkal si, že snad není příliš marnivý, když je přesvědčen, že ji najde snadno. Ženy před ním neutíkaly. Mnozí mužové mu dávali najevo, že by byli spokojeni, kdyby se přiženil do jejich rodiny. Potřeboval jen pozemky a dva jezdci, kteří zmizeli v lese, by mu mohli pomoct jeho cíle dosáhnout.

Jakmile vjel oddíl do lesa, musel zpomalit, protože porost byl hustý. Brzy ztratili kořist z dohledu a Gabel nařídil mužům zastavit. Justice seskočil z koně a prohlížel si stopy. Když se pustil dál, kůň ho následoval. Ostatní družiníci poskytli svým koním dobře zasloužený odpočinek a také sesedli. Gabel však odmítl pronásledování prohrát. Pokud Justice stopy objeví, chytí jezdce nedaleko místa, kde seskočili z koní.

„Jeden z nich je raněný, Gabeli,“ hlásil Justice. „Stopy krve jsou znatelnější než stopy kopyt.“

„Pak se brzy zastaví. Půjdeme za nimi pěšky,“ rozhodl Gabel. „Naši koně si potřebují odpočinout – a můj zadek taky.“

„Podívej, Gabeli, za tímhle stromem se stočili k západu.“ Justice ukazoval na dobře viditelné stopy. „Množství krve mi říká, že ať je zraněn kterýkoli z nich, nezůstane v sedle dlouho. Už teď musí být hodně zesláblý.“

„Pak je tedy dopadneme.“

Ainslee se otočila, aby řekla Ronaldovi, že se zastaví u potůčku, který míjeli, a zajíkla se. Ronald byl bílý jako prostěradlo. Když k němu přijela, zakymácel se v sedle a sjel z koně. Ainslee polkla poděšený výkřik, bryskně sesedla a přiskočila k němu. Teprve teď spatřila ránu v jeho pravé noze. Prudce vydechla.

„Proč jsi mi o tom neřekl?“ zeptala se. „Podívej, ztratil jsi spoustu krve. Kde je šíp?“

„Vytáhl jsem ho, děvče,“ odpověděl Ronald drsným šepotem, protože se o něj pokoušely mrákoty. „Nestarej se o mne. Rychle uteč, než tě ti Normané chytí.“

„A mám tě tu nechat, aby tě zajali, zabili nebo nechali vykrvácet? Nikdy.“

Ainslee popadla menší taštici, kterou mívala zavěšenou u sedla. Ronald ji naučil, aby byla připravena na všechno při jakkoli krátké vyjížďce. Už od dětství s ní býval všude a taštici s nezbytnostmi měl vždy po ruce. Když byla Ainslee starší, naučila se chystat si svou vlastní. Nosila v ní pruhy bavlněných látek na ovazování ran a směsi bylin, jež používala k utišení bolesti a k léčbě různých neduhů. Teď potřebovala jen vodu k vyčištění rány.

„Proklínám tě, bláznivé děvče,“ zamumlal Ronald, když si Ainslee svlékla plášť a složený mu ho umístila pod hlavu. „Nemůžeš mě poslechnout a utéct, když ještě můžeš?“ Ainslee se nenamáhala odpovědět a on začal chrlit proud nadávek.

Ainslee věděla, o co Ronaldovi jde. Když shodila plášť s kapucí, bylo vidět, že je žena. Také její odhalené a rozpuštěné vlasy budou pro nepřátele vábničkou. Avšak nyní bylo její jedinou starostí pomoct Ronaldovi. Pokud k ní osud Normany přivede, vypořádá se s nimi, jak dokáže nejlépe.

Něžně omyla Ronaldovi ránu a v duchu potlačovala strach. Krvácela bez ustání a to bylo nebezpečné. Ainslee nanesla na povrch zranění pastu z bylin a pomodlila se, aby se nezanítilo. Ubohý Ronald byl už dost poznamenán dávnými boji. Nepotřeboval, aby mu ještě pravá noha zůstala ztuhlá tak jako levá. Ainslee nohu ovázala, posadila se na paty a uvažovala, co by pro něj ještě měla udělat. Ronald nemůže nasednout na koně a odcválat pryč. Zvířata navíc potřebují odpočinek, dokonce i vlkodav vděčně ulehl vedle ní a boky se mu ještě zdvíhaly. Ainslee chvíli uvažovala a pak se rozhodla, že podstoupí riziko a zůstanou na místě. Počkají, až se jim všem vrátí síly. Měli za sebou mučivou cestu hustým lesem. Pro normanské bojovníky bude obtížné najít jejich skrýš. Neznají les tak dobře jako ona a Ronald.

Nevěřila však zcela ve štěstí a raději vytáhla z pochvy svůj i Ronaldův meč. Věděla, že pokud se proti nim postaví celý oddíl, bude její obrana projevem čirého zoufalství. Vždyť jen tři nepřátelé by pro ně představovali přesilu, jíž by se neubránili. Nicméně si připravila k ruce luk a toulec se šípy a prověřila, zda má nože tam, kde mají být. Nepatřila k lidem, kteří se vyhýbají boji, a nikdy se jen tak nevzdala. Pokud jim osud určil, že mají zemřít, zahyne s nimi také pár prokletých Normanů.

„Děvče, uteč, dokud můžeš!“ žádal ji opět Ronald slábnoucím hlasem.

„Ne, Ronalde. Ty bys mě neopustil, že?“ Posadila se vedle něho.

„To je rozdíl – a ty to moc dobře víš. Žádný muž se smyslem pro čest a s aspoň trochou odvahy by neopustil slabou dívku a nenechal ji napospas celému oddílu nepřátel.“

„Já se dokáži ubránit stejně dobře jako kterýkoli muž, to zas víš ty, protože jsi mě sám učil bojovým dovednostem, jež podle mužů nejsou pro ženy vhodné.“ Mírně se usmála. „Budu pro normanské psy velkým překvapením.“

„To budeš,“ zamručel Ronald. „Děvče, nejsi hloupá. Copak nevíš, co ti Normané udělají, pokud tě chytí? Jo, víc než kterákoli jiná žena víš, jak uvažuje bojovník, když se mu do pracek dostane mladé děvče.“

„Ano, vím. Ti ďáblové se asi těší, že mě znásilní,“ odpověděla Ainslee s předstíraným klidem. „Pokud poznám, že mi osud připravil takovou hrůzu, zabiju se.“

„Ne!“ vykřikl Ronald. Šok z jejích slov mu dodal sílu. „Vzít si život je smrtelný hřích! Nesmíš zemřít vlastní rukou. Nemohla bys být pohřbena v posvěcené zemi.“

Ainslee pokrčila rameny a řekla si, že bude lepší obrátit Ronaldovu pozornost jinam. „Věřím, že Normané budou chtít získat výkupné od mých příbuzných. Je to velmi pravděpodobné.“

„V tom můžeš mít pravdu.“

„Děkuji ti za laskavé uznání, Ronalde.“ Ainslee se usmála a Ronaldovi se podařilo úsměv opětovat. „A teď si musíš odpočinout,“ nařídila přísně. „Budu pronásledovatele vyhlížet sama. Ty musíš získat sílu, abychom mohli jít dál, ačkoli je pro mě velkou hádankou, kam bychom se měli uchýlit. Můj otec a bratři se postarali, abychom byli obklopeni nepřáteli.“

Ronald zavřel oči a zamumlal: „Najdeme si nějaké bezpečné místo a tam se na čas ukryjeme, děvče.“ Vzdychl. „Moje slabost mě nutí poslouchat tvé drzé příkazy. Neboj se, drahoušku, najdeme si nějaké místečko, kde vyčkáme, dokud se nedozvíme, jak dopadli tví příbuzní.“

Chvíli slyšela Ainslee jen zurčení potůčku a zpěv ptáků ukrytých ve větvích stromů. Zaujala turecký sed vedle Ronalda a zbraně si položila do klína. Mírně se napjala a naslouchala, vycvičená rozpoznat zvuky blížícího se nebezpečí. Strach se jí v břiše zauzlil do chladných smyček, ale nepřinutil ji Ronalda opustit. Stařec byl její přítel, jediný přítel, a také učitel. A byl jí otcem mnohem víc než muž, z jehož semene vzešla.

Ze rtů jí vyšel tichý povzdech. Rukou přejela po meči, který jí ležel v klíně. Bude to zoufalé gesto, až pozvedne meč proti rytíři zocelenému v mnoha bitvách. Zoufalá gesta nenáviděla, ale pokud bude muset, udělá to. Nedokáže sedět a dát nepřátelům volnou ruku, aby udělali jí a Ronaldovi, co je napadne. Mluvila pravdu, když řekla Ronaldovi, že pokud by se Normané pokusili ukojit své touhy na jejím těle, zabila by se. To by byl další beznadějný čin, ale cítila z něj uspokojení, protože by Normanům odepřela jejich brutální kratochvíli. Jestli se ji pokusí znásilnit, připraví se sama o život a jim zůstane jen její mrtvola.

Pouhé pomyšlení na znásilnění uvolnilo proud strašných vzpomínek, které nikdy nedokázala vypudit z mysli. Ještě teď cítila chlad temné a vlhké díry, do níž ji zoufalá matka ukryla, když se bitva s jedněmi z mnoha nepřátel MacNairnů obrátila proti nim. Pronikavé výkřiky matky a dalších žen jí dodnes znějí v uších. A pohled, který se naskytl jejím dětským očím, když se odhodlala vylézt z úkrytu, ji stále děsil v mysli. Bylo to víc, než dokázalo pětileté dítě snést. Celé dva další roky nepromluvila, a teprve až Ronaldova milující péče ji vysvobodila z klepet prožité hrůzy. Nepřátelé znásilnili všechny ženy, které jim padly do rukou, a pak jim prořízli hrdla. S podříznutím štíhlého krku matky se namáhat nemuseli, protože nepřežila brutální znásilnění. Ainslee si přísahala, že takto krutý osud ji nikdy nepotká.

„Neměli bychom toho pronásledování nechat, Gabeli?“ zeptal se Justice. „Jako by je ty prokleté stromy pohltily.“

„Brzy to vzdáme,“ odpověděl Gabel. „Musíme najít vodu a pak rozbijeme tábor. Na cestu zpět je pozdě.“ Gabel se zamračil na zatahující se oblohu. „Doufám, že najdeme přístřeší, než se strhne bouře.“

„Je tady spousta skalisek. Možná v nich objevíme jeskyni nebo aspoň římsu, pod niž se schováme před deštěm.“ Justin se náhle zastavil a všichni strnuli. „Slyšíš to, bratranče?“ zeptal se Gabela.

„Ano. Tvoje tenké uši tě nezklamaly, Justici. To je sladké zurčení vody.“

„A vychází od tamté skupiny hustých stromů. Necháme koně tady?“

Gabel přikývl. „To bude rozumné. Mohli se tu utábořit. Michaeli!“ zavolal Gabel na dalšího bratrance, „zůstaneš s Andrem u koní. Udržte je v klidu. My se k nim co nejtišeji připlížíme. Shoďte vrzající části brnění a nechejte je ležet na zemi,“ nařídil zbytku mužů. „Nehrozí vám nebezpečí, protože ti dva brnění nemají.“

Za chvíli se začali opatrně přikrádat k hustým stromům. Na nohou měli jen nohavice a kožené jezdecké škorně, takže se pohybovali tiše. Gabel si nepřál s pronásledovanými zápolit, chtěl je jen zajmout. Instinkt mu říkal, že ti dva nejsou obyčejní venkované. Když došel na okraj mýtiny, jíž se prodíral úzký potůček, zastavil své muže pokynem ruky a udiveně zíral před sebe.

2. kapitola

Ainslee se náhle vynořila z temných vzpomínek. Nic neslyšela, ale přesto jí ztuhl v těle každý sval. Cítila nebezpečí. Když spatřila muže, kteří vystoupili z temného stínu hlubokého podrostu, vykulila oči a srdce se jí splašeně rozbušilo. Nebude mít čas použít luk. Možná by se jí podařilo vystřelit jeden šíp, ale vzápětí by byli u ní. Pomalu se postavila a zaujala před Ronaldem obrannou pozici. V drobných rukou pevně sevřela meč a výhrůžně jej napřáhla. Gabel na ni zíral, a když si uvědomil, že tak činí s otevřenými ústy, rychle je zavřel. Dívka byla napjatá a připravená se bít! Na štíhlá ramena jí spadaly husté rezavé vlasy, jež jako by oživil náhle probuzený vítr. Čelila jim s odvahou zrozenou ze zoufalství; připomínala divoké zvíře zahnané do kouta.

Gabel pomalu přejel pohledem dívčinu hezkou postavu. Její svalnaté paže obepínala světle šedá tunika. Rodovým znakem byl vlněný pléd jasných barev, pod nímž měla dívka tříčtvrteční svrchní tuniku na bocích prostřiženou. V pase těsně obepínala její štíhlé tělo. Gabel očekával, že pod tímto ženským oděvem má dlouhé volné nohavice z hustě tkaného lnu, protože na lýtkách viděl ovinky ze stejné lněné látky. Díky ovinkám a vysokým škorním z měkké kůže, jež jí dosahovaly až ke kolenům a byly upevněny kamašemi, si původně myslel, že jde o chlapce. Gabela krátce napadlo, jestli snad nemá pod tunikou mužské bruchy. Protože měla na sobě tolik vrstev, bude asi mnohem štíhlejší, než se teď zdá.

Obrátil pozornost k jejím vlasům a pochopil, proč je předtím skrývala pod těsnou kapucí. Hustá rezavá hříva, v níž probleskovaly zlatavé prameny, nebyla spletena do copu. Tvořila jí kolem tváře jakousi oslavnou svatozář a v těžkých vlnách spadala až k pasu. Gabela nepřekvapilo, že se mu při pohledu na dívku rozbouřila krev. Žádný muž by při setkání s takovou kráskou nezůstal lhostejný. Podíval se na své druhy. Bylo na nich vidět, že jsou okouzleni stejně jako on. Musí situaci rychle vyřešit.

„Má paní,“ zavolal Gabel na dívku lehkým přátelským tónem a vykročil před své muže, „snad nevěříš tomu, že bys nás přemohla.“

„Ne, můj urozený rytíři, tak hloupá nejsem,“ odpověděla Ainslee a lehce přidřepla do bojového postoje. „Ale nechám vás pocítit, že jste čelili dceři MacNairna.“

„Dobré nebe!“ Justice přistoupil ke Gabelovi. „Ten bastard MacNairn obdařuje svět krásnými ženami.“

„Myslíš, že je jeho levoboček?“ Gabel se na bratrance nedíval, pohledem stále visel na dívce.

„Ano, Gabeli. Pléd má sepnutý broží MacNairnů. Asi by sis toho všiml, kdybys dokázal odtrhnout oči od jejích vlasů.“

„Nejsou nádherné? Nejraději bych se do nich zabalil. Uvidíme, jestli mě bude pořád sledovat, když se ji pokusíš obejít zleva. Ale opatrně, bratranče. Možná s mečem zacházet umí. Zdá se, že ho vyrobili přímo pro její malé ruce.“ Gabel se na dívku usmál a Justice vykročil. „Není potřeba prolévat krev, má paní. Nechceme ti ublížit.“

„Och!“ Ainslee krátce spočinula pohledem na jeho družině. „Přivedl sis smečku bojovníků, abychom si mohli vyměnit pár dvorských klepů? Stůj!“ sykla, když viděla, že se pohnul, jako by chtěl vykročit k ní. Ugly hluboce zavrčel, aby ji varoval. „Hlídej Ronalda,“ nařídila Ainslee psovi a ten se posadil vedle starého Skota ležícího v bezvědomí na zemi.

„Nepobízej svého psa k útoku, má paní, jinak si s ním moji muži rychle poradí.“ Gabel v tu chvíli věděl, že jeho odhad byl správný, protože dívce se rozšířily oči. Nervózně se ohlédla po psovi a pak znovu upřela zrak na rytíře. Zvíře bylo vycvičeno reagovat na povely. Chránilo ji a jejího průvodce. To znamená, že s tím groteskně vyhlížejícím zvířetem strávila spoustu času a věnovala mu mnoho lásky. „Vzdej se, má paní, a nikdo ti neublíží.“

Ainslee rytíře upřeně sledovala a uvědomovala si, že by mu i ráda důvěřovala, ale náhle svůj instinkt zpochybnila. Ten muž je příliš hezký a ona to vnímala navzdory napjaté situaci, v níž se nacházeli. Byl vyšší než většina jeho druhů a tělo měl štíhlé a svalnaté. Oděný byl jen v krátkých bruchách a na nohou měl vysoké škorně. Pleť měl tmavší, nebyl opálený sluncem. Jeho ostré rysy nemohly být považovány za krásné, ale celý jeho zjev ji přitahoval. Orlí nos byl posazen mezi zřetelně vystupující, vysoce postavené lícní kosti, jen rty měl Norman poněkud úzké. Jeho rovné tmavé obočí zdůrazňovalo tmavě hnědé oči lemované tak hustými řasami, že by mu je mohla závidět každá žena. Pevná čelist prozrazovala sílu a rozhodnost. Širokou hruď měl hladkou a bez chloupků, jemný náznak ochlupení se táhl pod pupkem dolů a hezky tvarované dlouhé nohy byly také ochlupené. Pro Ainslee byl muž stojící před ní velice přitažlivý, ale vzpamatovala se a rázem se svému okouzlení vzepřela.

Na jeho návrh zareagovala pohrdavým zvukem. „Máš v úmyslu odvést mě domů, Normane?“

„Mám v úmyslu použít tě jako rukojmí,“ odpověděl Gabel.

Jeho ujištění na ni zapůsobilo přesvědčivě a Ainslee se mu málem podrobila, ale najednou si povšimla, že jeden z Normanů se k ní tiše blíží ze strany. Aniž by své počínání zvážila, vytrhla dýku, již měla za širokým opaskem, a vrhla ji po něm. Viděla, že zbraň našla svůj cíl a opět upřela pohled na muže před sebou. Tušila, že bude následovat rychlá a smrtelná pomsta.

„Justici!“ křikl Gabel, když bratranec vykřikl bolestí. „Jsi zraněn?“

„Ano, ale naštěstí zasáhla rameno,“ odpověděl Justice.

Gabel se na drobnou dívku s mečem připraveným k ráně zamračil. „Ukrutně mě zkoušíš, ženská.“

„Asi ne dost,“ houkla Ainslee, „protože se stále zbaběle držíš z dosahu mého meče, můj křehký, ustrašený rytíři.“

Gabel zaťal zuby, protože její výsměšný tón v něm probudil vztek. „Se ženami se v soubojích neutkávám.“

„Pak pro mě bude mnohem snadnější tě zabít,“ řekla Ainslee sladce a zároveň mrazivě a zaútočila.

Gabel se ostří jejího meče vyhnul v poslední chvíli. Vykulil oči a pozvedl meč na svou obranu. Její švihnutí bylo dobře mířené, nešlo jen o máchnutí naslepo. Ta dívka je zkušená bojovnice. Ostatní muži ztichli a pomalu se k němu blížili. Gabel věděl, že jsou velmi zvědaví na souboj tak nevyrovnaného páru. Uvědomil si, že ho k němu dívka přinutila. Bude muset bojovat, aby se ubránil, a může jen doufat, že děvče odzbrojí, aniž by je zranil.

Zazvonění ocele o ocel se na malé pasece hlasitě rozlehlo. Pes, poslušný rozkazu hlídat raněného a poháněný nutkáním chránit svou paní, začal smutně výt. Koně v odpověď na hlasité vytí začali frkáním projevovat neklid. Gabela překvapovala dívčina síla a bojová zkušenost. Trvalo mnohem déle, než očekával, že bude slábnout.

Konečně jí vyrazil meč z rukou, ale ona ke zbrani bystře přiskočila, aby ji zvedla. Gabel meč odkopl z jejího dosahu a dívka se mu vrhla na nohy a srazila jej na zem. Padla na něj a najednou držela v ruce dýku. Gabel jí sevřel zápěstí právě včas, aby mu ji nevrazila do hrudi. Váleli se na tvrdé zemi a on se ji pokoušel odzbrojit. Po jednom jeho obratném chvatu jí nůž vypadl z ruky. Rychle ji zalehl. Oddechovala stejně těžce jako on.

„Tak, paní, byly to všechny tvé zbraně?“ zeptal se a přinutil se od ní odklonit, protože si začínal příliš silně uvědomovat svůdnou měkkost mladého těla.

„Ano,“ vyštěkla. Její zlostný tón poněkud oslabil nedostatek dechu. „Takže ze mě můžeš odvalit svoji hromotluckou váhu.“

Gabel pomalu vstal, ale upřeně se na ni díval a stále jí pevně svíral zápěstí. Vytáhl ji na nohy. „Odpověz mi po pravdě, paní. Jsi dcera MacNairna?“

Ainslee přikývla. „Jsem Ainslee z Kengarvey, nejmladší dcera Duggana MacNairna.“

„Kdo je ten muž?“

„Ronald MacNairn, jeho bratranec.“

„Odvolej svého psa,“ nařídil Gabel a téměř se usmál, když to udělala. Jméno zvířete se mu zdálo patřičné. Věděl, že ugly znamená v jejím jazyce ošklivý. „Pascale,“ zavolal na malého podsaditého plešouna, „prohledej starce i koně a odevzdej mi všechny jejich zbraně. Cokoli, co najdeš.“ Odtáhl Ainslee k Justicovi. Jeho druhové mu již obnažili zraněné rameno. „Můžeme se podívat na tvou ruční práci, Ainslee MacNairnová?“

Ainslee upírala pohled na ránu v levém rameni hezkého mladého muže a snažila se skrýt jakýkoli náznak emoce. Mířila vysoko, takže nůž prořízl hladkou snědou kůži v jeho horní části. Ačkoli nešlo o zranění smrtelné, zcela jistě bylo bolestivé. Justice měl napjaté rysy a ve tváři byl bílý. Ainslee se setkala s jeho temným pohledem a zmocnil se jí zmatek. Trápilo ji, když někomu způsobila bolest, ale pokud to bylo třeba, nikdy neváhala zaútočit.

„Cítíš lítost, má paní?“ houkl na ni Gabel, rozzlobený strnulým výrazem její tváře.

„Ano. Nebyl to můj nejlepší hod,“ odpověděla přesladce. „Mohu se podívat na svého druha Ronalda? Jeho rána potřebuje ošetřit mnohem naléhavěji než komáří štípnutí toho chlapce.“ Snažila se vymanit ze sevření přísného muže, který ji držel. Jeden z mužů začal Justicovu otevřenou ránu pokrývat kusem špinavého hadru, aniž by ji předem omyl. Ainslee věděla, že tu nemůže jen tak stát a dívat se na tak špatné ošetřování. „Ty blázne,“ vyštěkla a vytrhla špinavý hadřík vyděšenému muži z ruky. „Chceš, aby se tohle drobné zranění změnilo ve smrtelné? Takový hadr bych nepoužila ani na utření nosu. Přines mi vodu.“

Muž se zvědavě podíval na Gabela a ten přikývl. Opatrně povolil Ainsleeino zápěstí a dovolil jí, aby si přinesla taštici, která ležela vedle Ronalda. Podivně ho uklidnilo, když zjistil, že není k bolesti hocha tak lhostejná, jak předváděla. Když po omytí Justicovy rány čistou vodou na ni nanesla tmavou tekutinu, poklekl Gabel vedle ní a vytrhl jí skleničku z ruky.

„Co je to?“ zeptal se. Přičichl k hrdlu skleničky a zašklebil se.

„Uisge-beatha – živá voda. Silný nápoj, který vyrábíme svařením. Jak dlouho jsi ve Skotsku?“

„Dost dlouho, ale mám dost rozumu na to, abych neochutnával nějaké místní jedy. Proč mu to liješ na ránu?“

„Říká se, že tento nápoj pomáhá uzdravovat, a zdá se, že je to pravda.“

„A co mu na to dáváš teď?“ zeptal se, když Ainslee začala na ránu nanášet odpudivě vyhlížející pastu.

Ainslee se posadila na paty, opláchla si ruce a přiložila Justicovi na rameno čistý hadřík. Vrhla na Gabela rozzlobený pohled. „To je bylinková mast, která léčí. Až se vrátíte do díry, z které jste vylezli, musíš mu ránu omýt a zašít – a potom znovu namazat.“

Když ovinula mladíkovo rameno čistým pruhem látky, Gabel se na něj usmál. „Rozzlobené děvče, co?“

„Od zajatce se dá zlost očekávat, i když jsou jeho věznitelé dvorní a veselí,“ odsekla Ainslee.

„Nejsi zajatec, ale rukojmí, má paní,“ odpověděl Gabel.

„To je rozdíl?“ Gabel přikývl. Ainslee vstala. „Obávám se, že mi uniká. Teď se postarám o Ronalda.“

Gabel se za ní díval a vzápětí nařídil jednomu z mužů, aby přivedl koně, a dalšímu, aby dohlédl na Justice. „Ta má tedy ostrý jazyk. Jak se cítíš?“

„Ať už udělala cokoli, trochu mi ulevila od bolesti,“ odpověděl Justice. „Nemusíš si dělat starosti. Už jsem zažil horší věci, ale štve mě, že mě zranila tak křehká dívka.“ Slabě se na Gabela usmál.

„Co nevidět přijde bouřka,“ řekl Gabel nahlas a zamračil se na oblohu. „Musíme rychle vyhledat úkryt.“

„Musíme jim říct, kam se můžeme schovat,“ řekl Ronald, když mu Ainslee pomohla do sedu.

„Nestarám se o to, jestli Normané promoknou,“ poznamenala Ainslee.

„Já taky ne, ale teď jsme jejich zajatci a promokli bychom s nimi. Oba víme, že bouře na Vysočině může být prudká a nebezpečná. Nechtěl bych, aby nás zastihla v otevřené krajině.“

Ainslee seděla vedle Ronalda, když zavolal vůdce Normanů a prozradil mu, kde by mohli najít přístřeší. Trpěla tísnivou směsí vzteku a smutku. Udivovalo ji, že necítí strach. Napadlo ji, zda její klid způsobuje to, že pokládá normanského rytíře za velmi hezkého, a projel jí osten znechucení.

Raději na to nemyslet! Mohl ji zabít, ale vůbec se jí nepokusil ublížit. Také ji mohl zneužít a pak předhodit svým mužům, ale žádný z jeho družiníků se vůči ní nechoval špatně. Ainslee nebyla tak hloupá, aby se domnívala, že je její čest v bezpečí, ale naděje, že ji nezneužijí, vzrůstala. Původní strach pronikající až do kostí se vytrácel. Při vzpomínce na rozhodnutí vzít si život, kdyby jí hrozilo znásilnění, se jen ušklíbla. Když se před ni Norman postavil, odhadla z jeho výrazu, že možná ví, co jí táhne hlavou.

„Proč se tváříš tak ponuře, paní?“ zeptal se.

„Jen jsem se setkala se svou zbabělostí,“ odpověděla. Vstala a zamířila ke koni.

Gabel ji následoval a zavrtěl hlavou. „Ty nejsi zbabělá, paní. Žádný z mých mužů by nezpochybnil tvou statečnost. Postavila ses mi s nejvyšší odvahou.“

Věděla, že jí lichotí, ale moc ji to na duchu nepovzneslo. „Jsem naživu.“

„Bylo by potřeba víc odvahy, abys zemřela?“

„Možná. Moje smrt by aspoň zaručila, že si zachovám čest. Složila jsem slib, že pokud bude ohrožena má čest, vezmu si život. Přesvědčila jsem samu sebe, že ohrožena nejsem. Neměla jsem odvahu slib splnit.“

„Zneuctění ti nehrozí.“

„Ne? A proč bych ti měla důvěřovat? Neznám tě.“

Gabel se začervenal, když si uvědomil, že se zapomněl představit. „Jsem sir Gabel de Amalville a ten muž, do kterého jsi vrazila dýku, je můj bratranec a pobočník sir Justice Luten. A nemusím ti připomínat, že sebevražda je smrtelný hřích. Tvé tělo by nesmělo spočinout v posvěcené půdě.“

„MacNairnové byli exkomunikováni. Nemyslím si, že kdy spočinu v posvěcené půdě.“

„Kdyby tvůj otec začal dodržovat zákony, situace by se změnila.“

„Můj otec se narodil v zemi bez zákona a zplodil ho muž, který žádné zákony nedodržoval. Nemyslím si, že francouzští hosté našeho krále přimějí Duggana MacNairna, aby změnil způsob života.“

„Nejsem host, ale rytíř podřízený králi a obdržím od něj pozemky.“

Než mohla Ainslee odpovědět, silně zahřmělo. „Příjemný rozhovor, můj pane, ale bojím se, že ho budeme muset ukončit. Jinak nestihneme vyhledat úkryt před bouří, která se na nás žene.“

Ainslee se vyhoupla do sedla a zamračila se, když Gabel chytil uzdu jejího koně. Rozhlédla se a viděla, že Ronalda s Justicem uložili na rychle zhotovená nosítka navzdory jejich protestům, že takovou péči nepotřebují. Ronald teď nemohl uniknout a ona by ho nikdy neopustila. Byl chudý a otec by za něj výkupné nesložil. Jakmile by Normané zjistili, že je jako rukojmí bezcenný, hrozila by mu smrt. Ainslee se podívala na Gabela. Ve tváři měl obavu, že pustí-li uzdu jejího koně, ujede jim.

„Možná bys měla jet se mnou,“ řekl a jeho tón naznačoval, že jde o rozkaz, nikoli o žádost.

„Nepokusím se o útěk. Máš v moci mého nejmilejšího přítele,“ odpověděla mu.

„Který by byl nepochybně šťastný, kdyby se ti podařilo uniknout z našich spárů.“

„Nepochybně. Ale nedbala jsem na jeho ponoukání k útěku, když jste nás pronásledovali. Ani teď ho s vámi nenechám samotného. Zejména když jsem viděla, jak špatně se staráte o raněné.“ Gabel otevřel ústa k protestu, ale ona ho zarazila tím, že dodala: „Pokud mi nechceš dovolit, abych jela sama, měl bys jet ty se mnou.“

„Ne, nedovolím ti, abys jela sama,“ zavrčel.

Ignorovala jeho výsměšný tón, přestože ji rozzlobil. „Tak pojeď se mnou. Já znám místo, kam se musíme uchýlit, a můj kůň je velmi silný.“

„Tvůj přítel mi řekl, jak to místo najdu.“

„Takže poznáš, že tě vedu správným směrem.“ Když se vyhoupl za ni, pohlédla na tmavé paže, které ji objaly kolem pasu, a na silná holá stehna, dotýkající se jejích. „Doufám, že jste neztratili šaty, sire de Amalville, protože až začne pršet, budete je naléhavě potřebovat.“

Gabel se zasmál a zavolal na muže, aby ho následovali. Ainslee vzápětí zjistila, že sedět na koni s hezkým Normanem nebyl dobrý nápad. Cítila jeho teplý dech ve vlasech a díky tomu hluboko v ní ožilo něco zvláštního. Jak se kůň při chůzi houpal, třely se jeho nohy o její a nový pocit sílil. Najednou pochopila, co se to s ní děje. Přepadla ji touha. Její tělo odpovídalo na rytířovu blízkost s alarmující prudkostí a náruživostí.

V duchu si spílala. Teď nebyl správný čas, aby se probudily její ženské touhy. Gabel de Amalville ji drží jako zajatkyni. Slíbil, že ji nikdo nepřipraví o čest, ale to mluvili o znásilnění. Neslíbil, že ji nesvede. Jestli vycítí její zájem, může se klidně pokusit vlákat ji do svého lože. Pocity, které jí teď probíhaly tělem, jí prozradily, že by měl úspěch. Nijak by tím neposkvrnil svou čest, protože by s ním šla dobrovolně. Žádný muž ji nikdy dřív nepřitahoval, a proto netušila, jak má prudký chtíč ovládnout.

O chvíli později ji napadlo, že je marnivá. Dosud nemusela bojovat proti nechtěnému zájmu mužů. Neexistuje žádný důvod, aby po ní tento člověk toužil. Hlásek v hlavě jí připomínal, že se s muži stýkala velmi málo – kromě těch, kteří patřili do rodiny.

Chladná dešťová sprcha, která jí náhle smočila tvář, ji vytrhla z přemítání. Zamračila se na oblohu. „Nevěřila jsem, že déšť bude tak laskavý a počká, dokud nedojdeme k úkrytu.“

Gabel se také zadíval na oblohu. „Už to není daleko, pokud mluvil tvůj přítel pravdu.“

„Mluvil. Ronald se také netouží vystavit bouři v otevřené krajině.“ Ainslee pohlédla na jeho nohu a pro sebe se usmála. Všimla si, že Gabelovi naskočila husí kůže, protože se zvedl studený vítr. „Brzy budeš litovat, že nemáš oděv.“

„Nějak moc se zajímáš o můj stav, paní. Trápí tě, že nejsem dost oblečený?“

„Jen proto, že se nechci starat o dalšího nemocného Normana.“

„Z trochy vlhka neonemocním. Déšť ze mě aspoň smyje prach.“

„Možná že teplý francouzský deštík je osvěžující, sire Gabeli, ale toto je skotský déšť a máme podzim. Takový déšť ti okamžitě ochladí svaly a chlad prostoupí až do kostí.“

„Tak pobídni koně k větší rychlosti. Kopec, kde se máme schovat, je na dosah.“

„Můj kůň by neměl být podroben útrapám. Není zvyklý nosit takovou váhu.“

„Tvůj obrovský hřebec by unesl dva plně ozbrojené rytíře, a ani by to nezaznamenal.“ Gabel popleskal koně po boku.

„Ano, pokud by předtím neběžel dlouhé hodiny a pak nebyl donucen prchat před smečkou francouzských nájezdníků.“

„Já nejsem nájezdník. Až se posadíme u příjemného ohně, popovídáme si. Až mě poznáš, zjistíš, že nájezdník nejsem.“

To bylo ovšem to poslední, co by si Ainslee přála. Ukazovalo se, že je pro ni obtížné ignorovat přitažlivost jeho těla a hezkou tvář. Byl nebezpečně svůdný. Hrozila se pomyšlení, jak moc se může její zájem prohloubit, až ho pozná lépe, začne ho respektovat, nebo si ho dokonce oblíbí.

Jakmile se zastavili před vstupem do jeskyně, Ainslee se zocelila. Bude bojovat proti pokusům sira Gabela oslnit ji, přinutit ji zapomenout, že je vězeňkyně, a přivést ji k falešné domněnce, že by se mohla stát něčím víc.

3. kapitola

„Můj bratranec nepotřebuje další ošetření, paní,“ řekl Gabel a přistoupil k Ainslee.

Ainslee sebou mírně trhla. Cítila napětí a tíseň. Schválně se siru Gabelovi vyhýbala od chvíle, kdy vstoupili do jeskyně. Náhlému prudkému dešti unikli jen tak tak. Sedět vedle rytíře u ohně, povídat si s ním a dozvídat se o něm víc bylo to poslední, co by si přála. V jeho hezké tváři se zrcadlilo podezření, že se mu vyhýbá záměrně, a Ainslee si v duchu nadávala do zbabělců.

„Jen jsem mu zašila ránu. Potřebovala uzavřít,“ zamumlala a bojovala, aby se nezačervenala pod jeho nevěřícím pohledem.

„Za tu dobu bys ušila dvorskou róbu, má paní.“ Chytil ji za paži a přivedl k ohni. „Musíš se zahřát, najíst se a vypít trochu vína.“

„Měla bych se podívat, jak se daří Ronaldovi,“ zaprotestovala a chtěla se vymanit z jeho sevření.

„Jemu se nedaří o nic hůř, než když jsi ho viděla naposledy. Posaď se,“ nařídil a ukázal na místo u ohně.

Ainslee se posadila, ale raději se nedívala na smějící se muže kolem sebe. Zlobilo ji, že je její hněv pobavil. Mlčky přijala chléb a kus sýra, který jí nabídli. Hlásek, který ji varoval, ať nepohrdá štěstím, že padla do rukou zjevně laskavým a dobře naloženým mužům, ignorovala. Kdyby opravdu byli tak laskaví a ctnostní, pak by ji i Ronalda nechali jít.

„Jídlo není podle tvého gusta?“ usmál se Gabel, když si od něj brala druhý krajíc chleba a pohlédla na něho.

„Docela dobré jídlo na nájezdníky,“ popíchla ho a kousla do krajíce.

„Neměl to být nájezd, ale spravedlivá pomsta rozzlobeného krále.“ Když na něj hleděla s nelíčenou zlostí, pokračoval: „Kdykoli vyrážím na nebezpečnou výpravu, beru s sebou dobré jídlo a pití. Nemám potřebu ztrácet čas drancováním jen proto, že jsem si nezabalil dostatečné množství chutných zásob. Loupení a kradení všeho, co je po ruce, abych nakrmil své bojovník, mi vadí, protože tím trpí ti nejchudší.“

„Chvályhodný sentiment, můj pane, ale ten tě nezastaví, že ne?“

„Ne, má rozzlobená paní, nezastaví. Moji muži jíst musí.“

Ainslee se dlouze napila z měchu s vínem, který jí podal, vydala pohrdlivý zvuk a otřela si ústa hřbetem ruky. „Tvoji muži by mohli jíst lépe a častěji, kdyby zůstali doma.“

Gabel její rozhořčení chápal. „To možné není a věřím, že máš dost rozumu, abys mě pochopila.“

„Jak jsi ke mně laskavý,“ zatvářila se odmítavě a snažila se nepodlehnout jeho šarmantnímu úsměvu.

„Jsem rytíř a můj meč slouží králi. Svůj závazek vůči králi bych asi nesplnil, kdybych se skrýval na svém hradě a nepodpořil jej.“

Tato věta Ainslee náladu nezlepšila, ale musela s Gabelem souhlasit. Aby si udržela vztek, musel by se Gabel chovat neotesaně a hloupě. On však mluvil klidně a rozumně a na její podrážděné poznámky odpovídal s přátelskou dvorností. Obrnit se před jeho zádumčivým jemným šarmem nebylo snadné. Kdykoli se setkala s pohledem jeho tmavých očí, uvědomila si, že s ní hovoří tak, jak jen málo mužů dokáže mluvit se ženou. Skoro jako by mu byla rovna, jako by byla chytrá! Bude pro ni těžké mu odolat. Snažila se skrýt zmatek, který se v ní najednou probudil.

„Ainslee zní jako anglické jméno,“ vytrhl ji Gabel z myšlenek.

„Ne, to nezní,“ vyštěkla.

„Ano, a teď si vzpomínám, co se povídá. MacNairnova žena měla prý v sobě i trochu anglické krve.“

„Pokud ano, byla ta troška určitě potlačena dobrou a slavnou skotskou krví.“

„Samozřejmě.“

„Jídlo i víno mi chutnalo.“ Ainslee rozhodně vstala, odhodlána překonat jakýkoli jeho pokus zabránit jí v odchodu. „Moc ti děkuji. Jsem unavená a půjdu se uložit k Ronaldovi.“

„Všiml jsem si, že sis roztáhla pokrývku vedle něj.“

„Možná mě bude v noci potřebovat.“

Gabel se zadíval k ústí jeskyně. „Očekáváš, že bude bouře trvat celou noc?“

„Ano, pokud je menší. Dobrou noc, pánové.“ Mírně se uklonila mužům sedícím kolem ohně a odešla se schoulit vedle Ronalda a Uglyho.

„Zvláštní mladá žena,“ zamumlal Michael Surtane a přisunul se blíž k bratranci Gabelovi.

„Zvláštní?“ zeptal se Gabel a nevšímal si bratrancova zkoumavého pohledu.

„Nechová se jako ženy, které známe.“

„Už po krátkém pobytu ve Skotsku jsem pochopil, že zdejší ženy nemohu posuzovat jako dámy žijící ve Francii nebo v Anglii.“

„Měl jsem na mysli skotské dívky, které jsem tu potkal. Ani jedna není jako ona.“

Gabel se tiše zasmál. „To si myslím, bratranče. Ano, lady MacNairnová se nepodobá žádné dámě, kterou znám. Myslím, že měla neobvyklou výchovu.“

„To je pravda. Člověk nesmí zapomenout, kdo je jejím otcem.“

„To je drsná pravda a moudré varování.“ Zamračil se směrem k Ainslee, skryté ve stínu vzadu v jeskyni, a povzdychl si. Poněkud ho překvapil náhlý emoční zmatek, který ho přepadl. „Je to divné, ale mám pocit, že v sobě nemá z Duggana MacNairna vůbec nic. Jako by s ní neměl nic společného.“

„A pod těmi těžkými nádhernými vlasy, které tě tak očarovaly.“