Adrienne Basso

THE BRIDE CHOOSES A HIGHLANDER

Copyright © Adrienne Basso, 2019

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-372-7

Mé drahé přítelkyni Barb Batlan-Massabrook,

odvážné dívce, která miluje vše skotské

– především plédy, přízvuk

a hezké, sexy horaly v kiltech

1. kapitola

Skotská Vysočina, zima 1335

„Provdám se za něho,“ pronesla Katherine McKennová vážným, tichým hlasem. „Pojmu sira Hamishe, nejstaršího syna zemana Drummonda, za manžela.“

„Konečně!“ Sir Brian McKenna, obávaný bojovník a mocný zeman klanu McKennů, s očividnou radostí bouchl rukou do stolu. Zeširoka se na dceru usmál, což zvýraznilo vrásky v koutcích jeho očí. „Vyšlu někoho ze služebnictva, aby tu dobrou zprávu sdělil zemanu Drummondovi. Při troše štěstí bude možné číst první ohlášky, než začne tát sníh.“

Katherine si v duchu povzdechla. Otcův spokojený úsměv značně posílil její přesvědčení, jak bylo třeba, a pomohl zahnat náhlý příval paniky, který jí svíral žaludek.

Avšak ještě předtím, než stačil McKenna otevřít dveře pokoje a povolat věrného sluhu, zazněl v místnosti zvučný ženský hlas.

„Počkej!“ Lady Aileen McKennová ostře pohlédla na Katherine a pochybovačně zkřivila ústa. „Víš jistě, že by to měl být Hamish?“

„Ano, matko.“ Přestože se Katherine stále tvářila klidně, doléhaly na ni obavy. Ne, nebyla si zcela jistá, ale starost o volbu manžela byla naléhavá, sužovala ji už celé roky. To, že se do zralého věku dvaadvaceti let dosud neprovdala, bylo nepříjemné jí i jejímu klanu. Potřebovala se s tím vypořádat a Hamish se zdál rozumnou volbou.

„Sir Hamish je jen o pár let starší než já a má co nabídnout,“ pokračovala Katherine. „Nejdůležitější je, jak tvrdí otec, že spojení s klanem Drummondů nám prospěje.“

„Kdyby to jediné, co hledáme, bylo politické spojenectví, dovolila bych ti provdat se už v šestnácti,“ řekla lady Aileen suše.

McKenna škubl hlavou a zpražil manželku ostrým pohledem. „K sakru, Aileen, nenasazuj té holce do hlavy brouky. Čekám už příliš dlouho, až ta slova zazní z jejích úst.“

„No, tys byl vždycky netrpělivý, Briane McKenno,“ odsekla lady Aileen. „Nedopustím, aby se moje jediná dcera provdala, dokud na to nebude připravená.“

„Připravená? Připravená?!“ McKenna postupně zvyšoval hlas, jak se čím dál víc rozohňoval. „Většinu žen v jejím věku už drží za sukně houf mrňat. Další, které přišly o manžela, se provdaly podruhé. Je nejvyšší čas, aby Katherine byla připravená.“

Katherine sebou trhla, když slyšela otcova pravdivá slova. Bylo vskutku nezvyklé, aby se žena jejího stavu a věku dosud neprovdala, pokud se nezaslíbila Bohu. Od té doby, co se Katherine narodila, dostávala nespočet nabídek mladých i starých mužů, kteří chtěli získat za manželku McKennovu dceru, a všichni byli odmítnuti kvůli slibu, jejž lady Aileen kdysi z manžela vymámila.

Katherine se neprovdá, pokud nebude se sňatkem souhlasit. V podstatě dostala vzácnou výsadu, že si manžela smí vybrat sama. Mnozí skotští zemané si mysleli, že se McKenna nejspíš pomátl, když přistoupil na tak neslýchanou dohodu – ale nikdo se neopovážil vyslovit svůj názor v jeho doslechu.

Možnost volby manžela však přinesla Katherine mnohem větší starosti, než si kdy uměla představit. Vyrůstala se třemi bratry, a tak byla zvyklá na hrubé a přímé jednání mužů, ale rychle přišla na to, že muži dovedou být licoměrní i okouzlující, když něco chtějí.

Někteří z jejích nápadníků jí vyznávali nehynoucí lásku chvíli poté, co se s ní setkali, prohlašovali, že jsou okouzleni její oslňující krásou a půvabem. Jiné, zdá se, více zajímala její plodnost než city a další byli zjevně uchváceni jejím bohatým věnem.

Ale všichni byli rozmrzelí, když je odmítla, což Katherine vedlo k pochybám, zda možnost volby, o niž matka pro ni usilovně bojovala, není spíš břemenem než darem.

Rodiče se dál dohadovali. Čím víc McKenna hromoval, tím tišeji a rozvážněji argumentovala jeho žena. Katherine jejich hašteření téměř nevnímala. To, že se její rodiče přeli, bylo běžné – a ještě častěji se stávalo, že jakmile byla věc vyřešena, chvatně se odebrali do soukromí své ložnice.

Když byla Katherine dost stará, aby takové věci vnímala, fascinovala ji jejich nepolevující vášeň. Občas ji u nich viděla, stejně jako radost, smích, lásku a úctu, které se u rodičů nikdy nevytratily. Malcolm, její nejstarší bratr, vždycky říkal, že rodiče k sobě váže pouto tak silné, že i kdyby je napínala sebevětší síla, nikdy se nepřetrhne.

Zdálo se, že Malcolm a jeho mladší bratr James směřují se svými manželkami k dosažení podobného vztahu, a to posilovalo Katherininy sny o tom, že jednoho dne vstoupí do podobného manželství ona sama. Stačí jen nalézt správného manžela.

Je to sir Hamish? Katherine zvedla zrak k nebi a šeptem vyslovila zbožné přání, ale pak ji bodla výčitka, že má tak sobecký požadavek. Na světě jsou mnohem důležitější záležitosti, jimiž se má Všemohoucí zabývat, než její štěstí.

Hádka rodičů náhle ustala. McKenna neklidně přecházel po pokoji sem a tam, zatímco lady Aileen ho probodávala sžíravým pohledem. Zeman se náhle zastavil, což znamenalo, že se mu podařilo ovládnout rozčilení.

Katherinina matka zmírnila pohled a otočila se k dceři. S úsměvem vztáhla ruku a urovnala jí za ucho pár pramínků, které jí vyklouzly z copu. Katherininy kadeře patřily k jejím nejnápadnějším rysům; narudlé prameny podobného zbarvení, jako měla matka, se mísily s tmavšími odstíny vlasů jejího otce.

Katherine v podstatě zdědila rysy obou rodičů, jak fyzické, tak emocionální. Doufala, že od každého získala to nejlepší, ale byla natolik upřímná, že si přiznávala, že má zčásti matčinu povahu plnou energie a života, ale také otcovu zarputilou touhu ve všem prosadit svou.

„Dohodnuto?“ zeptala se Katherine nezvykle rozpačitým hlasem. Dychtivě přejížděla pohledem od jednoho rodiče k druhému. „Provdám se za sira Hamishe?“

McKenna energicky kývl hlavou, vyčkával však, až své rozhodnutí vysloví matka.

„Ano,“ řekla lady Aileen. „Ještě dnes odpoledne pošleme zemanu Drummondovi zprávu.“

Katherine potlačila nutkání povzdechnout si. Kdyby matka vycítila její nejistotu, nedala by pokoj a záležitost s výběrem manžela by zůstala nedořešená až do jara – nebo ještě déle.

Ne, je nejvyšší čas, aby v životě postoupila dál. Aby se stala manželkou a – dá-li Bůh – jednou také matkou, což bylo to, po čem Katherine toužila. Pokud vše půjde podle plánu, zdá se, že konečně bude mít šanci splnit si své sny.

O dva dny později se k Drummondovu hradu vydala početná skupina McKennových ozbrojenců spolu s rodinou. Katherine, její matka a několik služek jely uprostřed dlouhého zástupu obklopeny nejzdatnějšími McKennovými bojovníky. Otec ujížděl v čele skupiny a po jeho boku Katherinin mladší bratr Graham.

Podle otcova přání vyrazili brzy ráno, ještě před rozbřeskem, aby do cíle dojeli před setměním. McKenna nasadil vyčerpávající tempo, ale Katherine a matka stejně jako služky bez námahy držely krok s McKennovými muži.

Jejich koně pocházeli z nejlepších plemen ve Skotsku, chovaných pro rychlost a vytrvalost. Lady Aileen moudře zvolila doprovod takových služek, které si dokážou poradit s vlasy, ošacením i s jízdou na koni. Vždy vychutnávala příležitost ukázat manželovi – a členům klanu – že v mnohých oblastech života jsou ženy zrovna tak zdatné jako muži.

Navzdory rychlé jízdě a chladu se Katherine cesta líbila. Ujížděli pod bezmračnou modrou oblohou a plášť lemovaný kožešinou ji dostatečně chránil před řezavým větrem. Při pohledu na zasněžené vrcholky hor jí radostně zajiskřily oči. Nadpozemská krása drsné krajiny ji zaujala a Katherine se zájmem vnímala okolí.

Při výchově jí bylo dopřáno mnohem víc svobody, než mívala většina žen její vrstvy, a v dětství častokrát opouštěla prostory McKennova hradu. Avšak tato cesta jí připadala jiná, protože měla dát jejímu životu nový směr.

Až budou dohodnuty a podepsány manželské smlouvy, vrátí se Katherine domů a začne připravovat svatbu. Její matka si původně přála počkat do jara, ale otec prohlásil, že nejlepší způsob, jak překonat omezení a nudu zimy, je uskutečnit oslavu.

Přestože to nebylo zrovna ideální období k uspořádání velké hostiny, lady Aileen věděla, že podzimní sklizeň byla bohatá a ve spižírnách je dost jídla a pití, které mohou poskytnout hostům. Katherine tušila, co to s největší pravděpodobností znamená: svatba bude do konce měsíce.

Během cesty zastavili pouze dvakrát, aby napojili koně, ve spěchu snědli pár krajíců tmavého chleba, ovesných placek, sýra a sušeného ovoce, vypili trochu piva a postarali se o své potřeby.

Když se slunce začalo klonit k západu, objevil se před nimi Drummondův hrad. Katherine poskočilo srdce, jakmile na něj pohlédla. Můj budoucí domov. Čtyřpatrová kamenná pevnost, strategicky umístěná na okraji strmého útesu bránila ve výhledu na vše, co bylo za ní. Třebaže nebyla tak velká jako McKennův hrad, byla to impozantní stavba pyšnící se vysokou čtyřhrannou strážní věží obklopenou mohutnými hradbami.

Dokonce i z dálky Katherine jasně viděla na ochozech vojáky i lučištníky přecházející sem a tam a ostražitě pozorující, nehrozí-li nebezpečí. Padací most byl spuštěný, ale dobře střežený několika po zuby ozbrojenými vojáky.

Když se skupina rozjela do údolí, v celém okolí zazněl jasný kovový zvuk varovného zvonu.

„Zvedněte výš praporec našeho klanu,“ zvolal McKenna. „Chci, aby lučištníci věděli, kdo jsme, jinak by mohlo dojít ke sporu, a ne ke sjednání manželské smlouvy.“

Kruh bojovníků kolem Katherine a její matky se semknul. Chvilku v tomto postavení ujížděli dál, než spatřili, že jim muži na ochozech přátelsky mávají. Katherine poznala, že se ozbrojencům kolem ní ulevilo. I ona se ulehčeně usmála, zhluboka se nadechla a pohodlněji se uvelebila v sedle.

Zpráva o jejich příjezdu se rychle šířila po celé vesnici pod hradem. Muži, ženy i děti stáli v řadě a zvědavě na ni hleděli. Sotva přejeli padací most a dostali se na nádvoří, Katherine cítila, že se na ni upírají zraky mnoha dalších. Přívětivě se usmála na hlouček žen; lehce zamávala dvěma dětem. Všichni její pozdravy dychtivě opětovali a Katherine se postupně uklidňovala.

Přesto kupodivu pocítila zvláštní nejistotu, když na druhé straně nádvoří spatřila zemana Drummonda obklopeného houfem členů klanu. Už není cesty zpět. Zemanův dychtivý úsměv dával jasně najevo, že je rád vidí a že si nepochybně přeje co nejdříve sjednat podmínky manželské smlouvy. Po jejím podpisu bude její osud zpečetěn.

Katherininy oči si prohlížely muže, kteří stáli vedle zemana, a hledaly sira Hamishe. Setkala se s ním pouze třikrát a při každé příležitosti s ním strávila sotva hodinu. Zjistila, že je příjemný, bystrý a výmluvný společník a má okouzlující chování.

Nakonec ho v hloučku spatřila. Mezi ním a zemanem Drummondem stáli další čtyři členové klanu a Katherine se podivila, proč se Hamish nezařadil vedle svého otce. Hovořili s ním muži kolem sira Hamishe, ale on je, jak se zdálo, neposlouchal. Díval se na ni a tvářil se zamyšleně. Jeho tmavomodrý plášť ladil s modří očí a podtrhoval nazlátlé prameny ve vlasech. Jeho rysy byly všední, ale úsměv měl schopnost oživit mu tvář, dodat jí téměř půvabné vzezření.

Často se usmíval – což byl rys, který Katherine považovala za zvláště přitažlivý. Vábilo ji také jeho veselé, žoviální chování a to všechno jí poskytlo důvod vážně přemýšlet o jeho nabídce. Zklamalo ji, že teď se neusmíval.

McKennova družina se zastavila a všichni sesedli z koní pár kroků od vstupu do velké síně. Katherinini rodiče pozdravili ovdovělého zemana Drummonda a chvilku s ním rozmlouvali – tak tiše, že jejich slovům nebylo rozumět.

Jakmile zeman Drummond zvedl hlavu a zadíval se na ni očima plnýma zájmu, Katherine se uklonila.

„Vítejte, vítejte!“ zvolal lord Drummond a radostně se usmál.

„Děkujeme ti za vřelé přivítání,“ odpověděla lady Aileen.

„Je to pro mě čest. Jsme rádi, že jste přijeli projednat tak důležitou záležitost,“ sdělil jim zeman Drummond a energicky si zamnul ruce. „Hamishi, až přivítáme své hosty, musíš lady Katherine ukázat matčinu zahradu.“

Sir Hamish si razil cestu mezi lidmi. Zamračil se a pohlédl na otce. „Tam teď není co vidět. Rostliny i keře jsou bez listí a na všem leží tři palce sněhu.“

Zeman Drummond hněvivě svraštil čelo a ostře se zadíval na nejstaršího syna. „Lady Katherine strávila skoro celý den v sedle. Při procházce v zahradě si protáhne ztuhlé údy.“

Katherine si odkašlala. Neměla vůbec ztuhlé údy; upřímně řečeno, mohla by na koni jet ještě několik dalších hodin. Skromně sklopila zrak. Copak si sir Hamish neuvědomuje, že jim chce zeman Drummond dopřát chvíli o samotě?

„Lady Katherine.“ Sir Hamish se překvapivě elegantně uklonil a v témže okamžiku Katherinin otec postrčil dceru kupředu.

Katherine polekaně vykřikla a ztratila rovnováhu. Sir Hamish se rychle napřímil a zachytil ji, než mohla upadnout.

„Odpusť mi mou neohrabanost, sire Hamishi,“ zamumlala Katherine a cítila, že jí do tváří stoupá horkost.

„Nejsi neohrabaná, lady Katherine. Půda je tu nerovná, hrbolatá,“ odpověděl galantně a vrhl káravý pohled na přihlížející, kteří vyprskli smíchy.

Katherine se napřímila a sir Hamish okamžitě spustil ruku, kterou ji před okamžikem objímal kolem pasu.

„Kudy se jde do té zahrady?“ zeptala se Katherine.

„Tudy,“ odpověděl.

Sledovalo je až příliš mnoho očí, když se vzdalovali. Katherine nervózně sevřela ruce v pěst a doufala, že působí důstojně. To, jak doslova padla siru Hamishovi do náruče, nevzbuzovalo dojem, jakým chtěla zapůsobit na něho a na jeho klan.

Sir Hamish stále mlčel a vedl ji kolem hlavní budovy hradu k částečně ohrazené ploše, která se prostírala za dveřmi do kuchyně. Prostor byl skutečně pokrytý sněhem; stromy rostoucí podél jižní strany strohé, holé.

„Můžu tě ujistit, že na jaře a v létě to tady vypadá mnohem lépe,“ řekl po chvíli sir Hamish. „I na podzim je tu vidět dost krásy.“

„Zeman Drummond říkal, že to byla zahrada tvé matky, je to tak?“

„Ano, byla to její radost a pýcha. Dohlížela na zasazení každého stromu a keře, rozhodovala, které byliny a květiny zde porostou.“

Katherine přejela prsty po větvi keře pokrytého sněhem. „Nic teď nekvete, ale vidím, že tvá matka si dala na návrhu zahrady velice záležet.“

Sir Hamish přikývl. „Líbilo se jí, jak všechno roste. Přestože teď rostliny spí, vždy když sem přijdu, cítím velmi silně jejího ducha,“ dodal posmutnělým hlasem.

„Chybí ti,“ podotkla tiše Katherine.

Zadumaný pohled v očích sira Hamishe jako by se ještě zvýraznil. „Ano. Její smrt přišla tak náhle. Jednou odpoledne si stěžovala na bolest hlavy, odebrala se do postele a požádala o klid, aby mohla odpočívat. O pár hodin později ji nalezla služka, jak leží na podlaze, tělo neživé, chladné.“

„To je strašlivé!“

Tvář sira Hamishe byla poznamenána bolestí. „Stalo se to před více než třemi lety. Někdy mi připadá, že to bylo velmi dávno, jindy, jako by se to přihodilo včera,“ řekl rozechvělým hlasem.

„Je mi líto, že tě vzpomínka tolik bolí,“ řekla soucitně Katherine.

Sir Hamish prudce odvrátil hlavu, aby se vyhnul jejímu pohledu. „Odpusť mi. Měl bych tě provést po hradu, ne častovat tě sentimentálními historkami.“

Katherine mu položila ruku na rameno. Nevadila jí rozpačitá konverzace, protože jí umožnila nahlédnout do jeho nitra a to, co tam viděla, se jí líbilo.

„Truchlit pro ztrátu člověka, kterého milujeme, je sotva sentimentální, sire Hamishi. Je to šlechetné.“

Sir Hamish si tiše povzdechl. „Jsem přesvědčen, že moje matka by tě měla ráda, lady Katherine. Moc ráda.“

„Možná, ale souhlasila by, abych se provdala za jejího syna?“ prohodila Katherine a laškovně mu stiskla paži.

„Ano, souhlasila. Bude to dobrý svazek, který upevní pouto mezi našimi klany,“ řekl sir Hamish a opět zvážněl. „Jsi si jistá, že chceš být mou ženou?“

Katherine cítila, že se začíná červenat. „Vím, že se říká, že jsem vrtkavá a měním názory podle toho, jak vítr fouká. Ale když se rozhodnu, stojím si pevně na svém. A už jsem se rozhodla.“

Sir Hamish jí něžně položil ruku na tvář. Prsty měl chladné, ale Katherine věděla, že to není důvod toho, proč se zachvěla. Směle postoupila o krok blíže.

Sir Hamish překvapeně vytřeštil oči. Na okamžik zaváhal, ale pak ji druhou rukou objal kolem pasu. Katherine povzdechla, ochotně se k němu přivinula a zachvěla se, když ucítila, jak se jí jeho pevné, svalnaté tělo tiskne k měkkým ňadrům a teplý dech ji šimrá na tváři.

Zvedla ruce, sevřela v prstech vlněnou látku jeho modrého pláště a s nervózním vzrušením očekávala polibek.

Sir Hamish sklonil hlavu, ale místo toho, aby se zmocnil jejích úst, jí vtiskl polibek na tvář a pak po ní přejel bradou. V jeho pohybech byla něha a jemnost, což se Katherine zdálo příjemné. Dychtivě zaklonila hlavu a doufala, že se jejich rty setkají. On se však místo toho odtáhl.

Katherine si lítostivě povzdechla a zavřela oči, protože potřebovala okamžik na to, aby se vzchopila. Pak se dlouze nadechla a pohlédla na něho.

Obdařil ji nejistým úsměvem. Upírala na něho zrak a snažila se číst mu ve tváři. Myslí si, že by jeho polibek odmítla? Nebo dokonce, že by jí byl nepříjemný? Slušelo se, aby dvojice s polibkem vyčkala, až bude oficiálně oznámeno jejich zasnoubení. Je to snad důvod, proč se k němu neodhodlal? Nebo je v tom něco jiného?

„Jsem přesvědčen, že si tvoji rodiče kladou otázku, proč jsme se ještě nevrátili. Musíme jít zpátky, než pro nás někoho pošlou. Je důležité, abych na ně udělal příznivý dojem, především na tvého otce.“ Sir Hamish se lehce uklonil a natáhl paži. „Půjdeme za ostatními?“

Je zdvořilý a ohleduplný, říkala si Katherine, když se vraceli, a potlačila zklamání, jež pociťovala. Jakmile došli ke vstupu do zahrady, sir Hamish se zastavil. Uchopil Katherininu ruku a konejšivě ji stiskl.

„Budu o tebe pečovat a chránit tě. Jako mé manželce ti nebude nic chybět.“

Tón sira Hamishe byl srdečný a upřímný, výraz laskavý a příjemný. Líbilo se jí, že upustil od formalit a přestal ji oslovovat „lady“.

Srdce se jí zatetelilo úlevou. Je to správná volba. Zdá se, že je to dobrý začátek a že se spolu budou cítit příjemně. Zbytek přijde časem.

Podle všeho by jejich manželství mělo být šťastné.

2. kapitola

„Říká se, že McKennové drží v žaláři Robbieho,“ řekla lady Morag hlasem plným naděje. „K hranici McKennů jsou čtyři dny cesty. Když se s nimi dohodneš na výkupném, mohl by ses do týdne vrátit.“

Zeman Lachlan MacTavish se na židli napřímil a ohlédl se po své nevlastní matce. Lady Morag byla půvabná žena, a přece vypadala mnohem starší než na svých dvaačtyřicet let. Tmavé vlasy měla prokvetlé stříbrem, ramena mírně nahrbená a postavu příliš hubenou a křehkou. Neúnavně pracovala a pomáhala Lachlanovi, když se po smrti jejího manžela – Lachlanova otce – před více než rokem stal zemanem klanu MacTavishů. Lachlan jí byl vděčný za podporu a dobře věděl, za co všechno je jí zavázaný.

Minulý rok na jaře zlákala Lachlanova nevlastního bratra Robbieho bohatá odměna nabízená na turnajích v Nížině. Všichni očekávali, že se vrátí za jeden, nanejvýš za dva měsíce. Ale uplynulo dalších devět měsíců a bolest lady Morag ze záhadného zmizení jejího nejmladšího syna čím dál víc sílila.

Lachlana dost trápilo, když viděl, jak je sklíčená, a při pohledu na její soužení mu pukalo srdce. Vědomí, že nemůže nijak pomoct splnit naději, jež se jí teď zračila v očích, navíc útočilo na jeho pýchu. Jak si přál, aby mohl udělat něco, co by jí přineslo úlevu, kterou si vskutku zasloužila!

„Tentokrát je to jiné,“ tvrdila lady Morag. Naděje jí vehnala slzy do očí a pevně sevřela Lachlanovi paži. „Starý Angus to slyšel od manželky svého vnuka. Než se vdala a přistěhovala se sem, patřila k Armstrongům. Vydala se na návštěvu svých příbuzných a slyšela, že Robbie je vězeň odsouzený k práci v McKennově kamenolomu. Angus mi to přišel říct, sotva se to dověděl.“

Lachlan se poškrábal po bradě. „Armstrongové a McKennové jsou pokrevně spřízněni,“ poznamenal. „Možná na té zprávě něco je.“

„Určitě! Cítím to v kostech!“ Lady Morag se rychle pokřižovala. „Ach Lachlane, mé modlitby byly konečně vyslyšeny.“

Lachlan provinile uhnul pohledem a povzdechl si. „Mám stejně silné obavy o osud ztraceného bratra, ale jestli ho vězní McKennové, nemůžeme s tím nic dělat.“

„Skutečně?“ Lady Morag zvedla třesoucí se ruku k ústům, aby zdusila vzlyk. „Musí být nějaká možnost. Co kdybychom vyslali kurýra, aby zjistil, jestli bychom ho mohli vykoupit?“

Lachlan zachmuřeně pohlédl na své hořké, vodnaté pivo. „Nemáme co nabídnout – ani peníze, ani stříbro, obilí, dobytek nebo vzácné zboží.“

Tato slova trpce připomínala, jak hluboko se klan MacTavishů propadl, protože přes veškeré úsilí jeho otce – a nyní i Lachlanovo – se nepodařilo výrazně zlepšit jejich životy.

Kdysi bohatý a mocný klan se před několika desítkami let postavil na nesprávnou stranu ve skotské válce za nezávislost, v konfliktu, který vyvolal v zemi chaos, přerušil dlouho udržované spojenecké svazky a rozvrátil loajalitu lítých klanů skotské Vysočiny.

Když Robert I. nakonec získal královskou moc, nezapomněl, že klan MacTavishů svou loajalitu slíbil jiným. Nebýt pokrevního spříznění lady Morag s Campbelly – spojenci krále Roberta – mohli by být všichni členové klanu MacTavishů odsouzeni k smrti.

Přestože král ušetřil jejich životy, klan za to těžce zaplatil. Král jim odebral všechnu úrodnou půdu, zlaté nádobí, peníze, stáda dobytka i další majetek.

V následujících letech MacTavishové znovu a znovu projevovali oddanost skotskému králi a jeho synovi, bojovali za nezávislost Skotska. Avšak mnohé skotské klany si stále pamatovaly, že MacTavishové před časem vzdávali hold nenáviděným Angličanům.

Území, na němž dnes žili, bylo hornaté, kamenité, s neúrodnou půdou. Setba plodin přinášela chabé výsledky, i když se muži i ženy klanu sebevíc snažili něco vypěstovat. Bídná úroda ječmene, ovsa, tenkého tuřínu, zelí a mrkve byla však přece jen lepší než hladovění.

Lachlan několik posledních let neúnavně cvičil sebe i své muže v bojovém umění. Každé jaro, léto i podzim bral své nejlepší válečníky na jih, kde nabízel služby klanům v Nížině, které stále bojovaly, aby ochránily hranici před Angličany.

Lachlanova pověst skvělého vůdce, chytrého taktika a talentovaného šermíře se rychle šířila a zemani z Nížiny neustále žádali pomoc MacTavishových vojáků. Peníze, které se svými muži vydělal, pomáhaly klanu přežít, ale bylo to pouze dočasné řešení.

Lachlanovým cílem jako zemana bylo podat koruně žádost o navrácení alespoň části úrodné půdy MacTavishů. Tento rok dva zemani z Nížiny, pro něž bojoval, slíbili, že jeho žádost podpoří a promluví v jeho prospěch. Plán by byl ovšem téměř jistě odsouzen k neúspěchu, kdyby byl proti někdo tak mocný jako Brian McKenna.

„Mohla bych napsat bratranci,“ navrhla lady Morag a promnula si ruce. „Mohl by se za Robbieho přimluvit.“

„Mezi Campbelly a McKenny je dlouholetá rivalita. I kdyby byl tvůj bratranec ochotný pomoct, McKennové nebudou mít chuť projevit Campbellům laskavost.“ Lachlan dopil pivo z korbele a odsunul ho stranou. „Upřímně řečeno, mohlo by to celou věc ještě zhoršit.“

„Musí být něco, co bychom mohli udělat,“ vykřikla lady Morag hlasem plným emocí.

Lachlan ještě pevněji sevřel ošoupané područky židle. Spravedlnost byla na Vysočině vážná věc a klany usilovně chránily své právo vykonávat ji, když to považovaly za vhodné.

„Pokud McKennové skutečně Robbieho uvěznili, museli být přesvědčeni, že k tomu mají pádný důvod,“ řekl pomalu Lachlan. „I kdybychom měli prostředky k vyjednání jeho propuštění, pochybuji, že by o tom McKenna uvažoval.“

„Je třeba, abychom se o to pokusili,“ trvala na svém lady Morag.

„Ano, matko, zkusíme to,“ přisvědčil další mužský hlas. „A jestli náš zeman neuspořádá záchrannou výpravu, uspořádám ji já.“

Do síně vstoupil Lachlanův nevlastní bratr Aiden spolu s několika mladšími členy klanu. Aiden byl starší z vlastních synů lady Morag, a přestože on i Lachlan měli téhož otce, moc se sobě nepodobali.

Lachlan byl tmavovlasý, Aiden plavý. Oba byli považováni za pohledné muže, ale jejich rysy se naprosto lišily. Lachlanova tvář byla ostrá, drsná, zatímco Aidenova byla dokonale tvarovaná a hezká, téměř žensky jemná.

Aiden nosil vousy; Lachlan dával přednost hladce oholené bradě. Oba byli vysocí, měli široká ramena a pevně se rýsující svaly získané hodinami šermířských zápasů na cvičišti. Dívkám se při pohledu na ně podlamovala kolena a kolem každého se točil houf vstřícných žen, avšak bratři se z ohledu na lady Morag chovali zdrženlivě a rozvážně.

Každý byl svým způsobem umíněný a o všem se s tím druhým přel, počínaje počtem mužů, kteří by měli střežit brány hradu, po dobu, kdy by se měla podávat večeře. Na tom, že se na osud Robbieho, svého třetího bratra, budou dívat rozdílně, nebylo nic překvapivého.

Lady Morag se pozorně otočila k Aidenovi. „Slyšel jsi zprávy o Robbiem?“ zeptala se.

Aiden přikývl. „Řekl mi je starý Angus. Jen co se nám podaří dát dohromady zásoby, pojedu se svými muži k hranici McKennů,“ prohlásil. „Přivedu bratra domů.“

„Ještě s jistotou nevíme, že Robbieho vězní,“ namítl Lachlan.

„To hodlám zjistit.“

„Co potom?“

„Pak bratra osvobodím.“

Lachlan se podrážděně zamračil. „Jak? Za jeho svobodu nemáme co nabídnout.“

Aiden spustil ruku k jilci meče. „Pokud bude třeba, použijeme násilí.“

Lachlan vzal bratra za rameno a přiměl ho, aby se k němu otočil. „Zakazuji ti to.“

V Aidenových očích se mihl záblesk hněvu. „Nemáš právo dávat mi takový příkaz!“

„Jsem tvůj zeman.“ Lachlan vstal a cítil napětí v celém těle. Žilami mu proudil pocit marnosti, ale podařilo se mu emoce potlačit. Projevem zlosti by nic nezměnil, i když tušil, že jeho nevlastní matka by ocenila, kdyby dal najevo rozhořčení a pobouření.

„McKennové nejsou proslulí svým milosrdenstvím,“ pokračoval Lachlan. „Jestli se opovážíme zasahovat do záležitostí jejich klanu, nikdo z nás odtamtud neodejde živý.“

„Právě proto musíme Robbieho zachránit!“ namítl Aiden a zaťal zuby.

Lachlan pomalu zavrtěl hlavou. „Pokud je pravda to, co říkal Angus, pak McKennové ušetřili Robbieho život. Vrátí se k nám, až si odpyká zločin, který spáchal.“

„Zločin? Náš Robbie není žádný zločinec,“ rozhořčila se lady Morag.

„McKennové nejsou tak bezcitní, aby někoho bezdůvodně drželi v zajetí,“ řekl Lachlan a doufal, že mírným tónem oba uchlácholí. „Musíme věřit, že k tomu měli důvod.“

Upřímně řečeno, zpráva o takové situaci ho nepřekvapovala. Robbie měl divokou, prudkou náturu, která Lachlanovi až příliš připomínala nedisciplinované, lehkovážné Angličany, s nimiž se někdy setkal v boji.

„A co když Robbie pobyt v žaláři nepřežije, Lachlane?“ zeptal se Aiden. „Budeme v noci klidně spát s vědomím, že jsme bratra mohli zachránit, ale zvolili jsme jednodušší cestu?“

Lady Morag k němu stočila zoufalý pohled. „Lachlane…“

Lachlan cítil, že mu krk rudne prudkým náporem hněvu. Zatracený Aiden! Není to snadná volba, ale za těchto okolností je to jediná rozumná možnost. Jak je možné, že to Aiden nevidí?

„Neznepokojuj se, matko,“ řekl ostře Aiden. „Lachlanovi možná na Robbiem nezáleží, ale mně ano.“

Lady Morag si otřela oči. „Jsem ti vděčná, Aidene.“

Matčina slova Lachlana překvapila. Neměla ve zvyku někoho zvýhodňovat: jen vzácně dávala přednost jednomu bratru před druhým. Nezvyklé chování teď ukazovalo míru jejího utrpení a velice ho bolelo, že jí nemůže vyhovět a udělat, co si přeje.

Třebaže Lachlan nebyl její vlastní syn, nikdy si tak nepřipadal. Vlastní matka mu zemřela při porodu a následujícího roku, v době, kdy časy byly dobré a nový skotský král se ještě nezačal klanu mstít, se jeho otec oženil s lady Morag. Ta o Lachlana s láskou pečovala a její náklonnost nezeslábla, ani když porodila dva vlastní syny.

Ohnivá debata mezi Lachlanem a Aidenem přivábila publikum – ve velké síni se na ně upřely mnohé zraky. Lachlan věděl, že je třeba postupovat obezřetně. Dobře ho znali pouze jeho spolubojovníci; zbytek klanu se k němu choval opatrně a ostražitě. Nebyli si jistí jeho náladou, temperamentem a pohnutkami.

Lachlan věděl, jak je důležité být uznávaným, silným vůdcem. Tato situace byla první zkouškou odhodlání dát přednost potřebám klanu před svými vlastními přáními a Lachlan se pevně rozhodl, že svůj přístup nezmění. Byla to jediná cesta, kterou považoval za správnou, aby získal potřebnou podporu členů svého klanu.

Vrhl na bratra výhrůžný pohled. „Můj příkaz platí.“

Aidenovy oči potemněly vzdorem. „Nenechám svého bratra trpět a zemřít v rukou McKennů.“

Lachlan se zatvářil smířlivěji. „Naši nejlepší šermíři nejsou rovným soupeřem mocným a silným McKennům. V řeži bychom rychle podlehli.“

„MacTavishové jsou z Vysočiny – bojují zdatně a čestně,“ prohlásil hrdě Aiden.

„A s tím byste také zemřeli.“ Lachlan si s povzdechem přejel rukou po tváři. Chápal Aidenovo zanícení – hrome, pociťoval je i on. Ale musí jednat prakticky a udělat to, co je pro bezpečí celého klanu nejlepší. Jako zeman si nemůže dovolit usilovat o osobní pomstu. Zvláště teď.

O svých plánech získat zpět něco z jejich majetku zatím nikomu neřekl, protože se obával, že vzbudí naděje, které mohou být marné. A neodvážil se utrousit o tom jediné slůvko Aidenovi, protože kdyby selhal, ohrozil by své vůdcovské postavení.

„Tvoje divoké řeči matku zneklidňují,“ řekl Lachlan. Objal Aidena kolem ramen, sklonil hlavu a zašeptal mu do ucha: „Vždyť ani nevíme, je-li informace o Robbiem pravdivá.“

Aiden neústupně sevřel ústa a odsunul Lachlanovu ruku. „Je to první solidní stopa, kterou jsme o Robbiem za celé měsíce dostali. Je třeba, abychom ho přivedli domů.“

Lachlan zvedl ruku. „Nebuď blázen! Jestli je to pravda, pak je tu šance, že Robbieho propustí, až McKennům vynahradí, co provedl. Ale jestli trváš na svém šílenství, matka s největší pravděpodobností brzy pochová dva syny.“

Aiden se prudce otočil a udeřil pěstí do stolu. „Ano, jsem blázen,“ řekl trpce, „protože jsem si myslel, že projevíš odvahu.“

Lachlan zaťal zuby tak pevně, až ho rozbolela čelist. „Zacházíš moc daleko, Aidene.“

„Myslíš?“ Aiden zpražil bratra opovržlivým pohledem.

Lachlan přešlápl a uvědomil si, jaké napětí a zatrpklost bratr cítí. Aidenova arogance ho nepřekvapovala, ale vyvolávala v něm vztek. Rozkol v klanu by byl nebezpečný a sporem s bratrem by ničeho nedosáhl, jen by ještě víc zneklidnil matku. Snažil se ovládnout a zachovat nevzrušený výraz.

„Všichni máme o Robbieho starost, ale nemůžu si dovolit, aby mou hlavu ovládaly emoce,“ řekl Lachlan. „Co se stane, když se McKennové rozhodnou podniknout protiúder? Co bude s našimi ženami a dětmi? Kdo je ochrání, když na nás naplno dolehne hněv pomstychtivých McKennů?“

„To se nestane,“ prohlásil Aiden, ale jeho hlas nezněl moc přesvědčivě.

„Lachlan má pravdu,“ řekla lady Morag a svěsila ramena. „Nemůžeme stavět Robbieho život nad životy ostatních.“

Přestože Lachlan oceňoval matčinu podporu a pochopení, vítězství ho netěšilo. Smutek v jejích očích ho trýznil a vybízel k tomu, aby něco podnikl.

„Mám-li být upřímný, myslím, že bychom měli zjistit, je-li zpráva o Robbieho situaci pravdivá,“ řekl Lachlan. „Aidene, dávám ti svolení vydat se na jih a vypátrat pravdu. Ale nesmíš se přiblížit k McKennovi ani k žádnému z jeho synů. Dělej vše potají a nenápadně a brzy se vrať.“

Jeho bratr se prudce nadechl. Pár okamžiků váhal, pak sklonil hlavu, jako by váhavě souhlasil, ale ruce stále zatínal v pěst. Po jeho boku odhodlaně stáli tři Aidenovi stoupenci. Když Aiden krátce přikývl, i oni uctivě sklonili hlavy a potom rázným krokem vyšli ze síně.

Lady Morag se rozvzlykala. Lachlan si ji přitáhl k sobě a cítil se bezmocný. Věděl, že jí dnes nabídl jen chabou útěchu. Tušil, že bez ohledu na to, co se Aiden doví, matka vyroní ještě mnoho slz.

3. kapitola

Při oslavě zasnoubení Katherine s Hamishem v Drummondově velké síni hlaholil smích. Snoubenci seděli bok po boku na pódiu, usmívali se a vlídně přijímali gratulace i lascivní poznámky přítomných.

Katherine byla ráda, že její otec i zeman Drummond mají teď dobrou náladu, protože když předtím podepisovali manželské smlouvy, oba se tvářili poněkud kysele. Takové chování Katherine znepokojovalo, ale matka ji ujistila, že vyjednávání dopadlo dobře. Každý dostal část toho, co si přál získat, byl ovšem nucen vzdát se něčeho, co si chtěl ponechat.

Katherine se snažila co nejlépe využít čas, zatímco čekala, až bude dosaženo dohody. Dvě její schůzky se sirem Hamishem – vlastně s Hamishem, jak si přál, aby ho oslovovala – byly naplněny živou konverzací, ale bohužel ne polibky, dokonce ani na tváře nebo na čelo.

Na nastávajícím manželovi se jí však líbilo hodně věcí. Čas, který s ním strávila – jak o samotě, tak ve společnosti dalších lidí – ji přesvědčil, že se rozhodla správně, co se týče manželství.

Od žen v hradu vyslechla Katherine historii klanu Drummondů a dověděla se, jak to dnes v domácnosti chodí. Matka se držela stranou a umožňovala Katherine, aby hovor vedla ona. Katherine klidně čelila pozorným, hodnotícím pohledům, rozvážně odpovídala na ostré otázky, které jí kladly ženy, protože chápala jejich živý zájem.

Až se provdá za Hamishe, stane se paní domu a nejvýše postavenou ženou klanu. Je přirozené, že se o ní všichni chtějí dovědět víc.

„Ještě trochu masa, Katherine?“

Když se Katherine při zvuku známého hlasu otočila, pustila z hlavy předchozí myšlenky a usmála se na snoubence. Každým dnem se s ním cítila ve větší pohodě. Hamish byl pozorný, u jídla se nechoval sobecky, staral se, aby nejlahodnější kousky masa měla na své straně společného prkénka. Představil ji tolika členům klanu, že si ani nezapamatovala jejich jména, a o mnohých jí vyprávěl zábavné historky.

„Děkuji ti, Hamishi, ale už nejsem schopná pozřít ani sousto.“

Hamish jí dolil do poháru víno a vstal. „Omlouvám se. Musím… ehm… potřebuji…é…“

Protože Katherine viděla, kolik jídla Hamish spořádal, bylo jí jasné, co potřebuje. Ušetřila ho dalších rozpaků, přikývla a on se vděčně vzdálil.

Katherine popíjela víno a přitom si s obdivem prohlížela okolí. Velká síň byla menší než síň McKennova hradu, ale byla dobře vybavená a pohodlná. Dva rozměrné krby poskytovaly dost tepla, aby vytopily celý prostor, a tapiserie s výjevy z historie klanu, jež visely na kamenných zdech, místnost oživovaly a dodávaly jí útulnost.

Na podlaze ležela čerstvá sítina; sušené byliny nasypané na ni vydávaly příjemnou vůni. Pivo a víno, které se podávalo, bylo kvalitní a whiskey zrovna tak, pokud mohla soudit podle toho, kolikrát si její otec dolil číši.

Samozřejmě by se tu dalo ledacos vylepšit. Katherine si všimla, že oděvy sloužících jsou na mnoha místech spravované a jídlo, třebaže ho bylo dost, nemá patřičnou chuť. Rozhodla se, že co nejdříve zařídí, aby se to změnilo, až se stane paní; další vylepšení budou nepochybně brzy následovat.

Sluhové odnesli zbytky jídla a stoly odsunuli ke stěnám, aby bylo dost místa pro zábavu a tanec. Po nějakém čase Katherine využila rozruchu a smíchu k tomu, aby se vykradla ze síně. Chvilka odpočinku od hluku a vřavy oslavy jí udělá dobře, nebyla totiž zvyklá být tak dlouho středem pozornosti.

Hamish se ještě nevrátil, což jí umožnilo nepozorovaně se vzdálit. Energická pážata a chichotající se služky, vtažení do hřmotu v síni, si jí nevšímali, když je míjela. Pod úzkým oknem se Katherine na chvíli zastavila, vdechovala svěží, chladný vzduch a poprvé si uvědomila, jak bylo ve velké síni, do posledního místečka zaplněné členy klanu, dusno. Hodlala si prodloužit chvilku samoty, a tak se vydala dál. V dobré náladě se proplétala množstvím klikatících se chodeb, až se nakonec ocitla v opuštěné místnosti kdesi hluboko v hradu.

Moc toho kolem sebe neviděla, chabé světlo poskytovalo jen několik loučí zasazených do svícnů na stěnách. Vydávaly zlověstnou mihotavou záři a vrhaly před ni přízračné stíny. Katherine se snažila potlačit mrazivé chvění, jež jí stoupalo po páteři, otočila se a chtěla se stejnou cestou vrátit zpět. Jenže všechny chodby jí připadaly stejné a brzy se ocitla v témže místě, odkud předtím odešla. Vtom uslyšela jakýsi zvuk a polekaně sebou trhla. Obrátila se, ale viděla pouze tančící stíny v dálce. S nepravidelně bušícím srdcem čekala a málem se roztřásla, když zvuk uslyšela podruhé. Vydalo ho zvíře, nebo člověk? Nevěděla.

Pomalými, rozvážnými kroky se vydala směrem ke zvuku. Zahnula za roh, a jakmile spatřila objímající se dvojici, okamžitě se zastavila. Potřásla hlavou a usmála se bláhové fantazii. V potemnělé chodbě ji nevyděsilo žádné kvílící monstrum nebo zvíře. Bylo to slastné sténání vášnivých milenců.

Katherine při tom pohledu zrudly tváře a odvrátila zrak. Za jiných okolností by se diskrétně vzdálila, ale právě teď potřebovala pomoct nalézt cestu zpátky do síně a nablízku byla pouze tato dvojice. Zvedla hlavu a hlasitě zakašlala. Milenci ji vůbec nevnímali a líbali se dál. Katherine zrudla ještě víc, zadívala se na zem a uvažovala, co udělá. Jejich pozornost zřejmě dokáže upoutat jen mnohem hlasitější zvuk. Usmála se, neboť si vzpomněla, jak viděla McKennovu kuchařku, která vychrstla vědro vody na psy pářící se u otevřených dveří kuchyně. Ti zakňučeli a během okamžiku se od sebe odtrhli.

Katherine bohužel neměla ani vědro, ani možnost obstarat si vodu, ani odvahu vylít ji na dva dospělé lidi. Napadlo ji, že se vydá zpět, ale ještě než stačila udělat krok, záblesk pochodně ozářil tmavomodrou vlněnou tuniku muže.

Katherine zamrkala. Ten oděv znám…

V uších jí začalo hučet a srdce se ještě víc rozbušilo. Přistoupila blíž.

„Hamishi…“

Muž zvedl hlavu, a jakmile Katherine spatřila jeho profil, potvrdily se její nejhorší obavy. Z hrdla jí unikl zděšený výkřik.

Začala prudce, přerývaně dýchat a na okamžik si pomyslela, že bude zvracet. Naklonila se a rukávem si otřela ústa, pak se zas napřímila a vypjala hruď.

Co to děláš? To byla první otázka, která jí bleskla hlavou, ale Katherine měla dost rozumu, aby ji nevyslovila nahlas, protože bylo zcela jasné, co dělá. „Hamishi! Kdo je ta žena?“

Když Hamish uslyšel její silný hlas, otočil se. Pootevřel ústa a obočí mu užasle vylétlo vzhůru. Dívka okamžitě ustoupila za něho, očima vytřeštěnýma hrůzou se zadívala na Katherine a přitiskla si ruku k hrudi.

„Katherine!“ Hamish nervózním pohledem těkal mezi oběma ženami. „Jak jsi našla cestu do této části hradu? Zabloudila jsi?“

„Zabloudila?“ Katherine ucítila horkost ve tvářích. Zahleděla se do dálky, přestože nebylo nic vidět, a snažila se pochopit absurdní výjev před sebou. „Kdo je ta žena?“

Hamish na ni upíral zrak, ale mlčel.

„Já jsem Fe… Fe… Fenella,“ vykoktala ze sebe mladá žena a stočila pohled stranou.

„A jaký máš vztah k mému snoubenci?“ zeptala se mrazivým hlasem Katherine.

„Je to přítelkyně.“ Hamish si odkašlal. „Laskavá přítelkyně. Známe se už od dětství.“

Katherine povytáhla obočí. „I já jsem měla v dětství mnoho přátel a můžu tě ujistit, že nikomu z nich nevěnuji takový druh přízně.“

Hamish si rozpačitě promnul krk. „Loučili jsme se. Fenella ráno odjíždí k příbuzným své matky do Nížiny.“

„Proč?“ zeptala se Katherine.

„Otec si myslí, že to bude nejlepší.“

Katherine zaúpěla. Je pouze jediný důvod, proč by měla být dívka vypuzena ze svého domova. Katherine sklouzla pohledem k Fenellinu břichu, ale zdálo se jí, že je docela ploché. „Čeká dítě? Je to tvoje milenka?“

„Není!“ Hamish dotčeně svraštil čelo. „Fenella je počestná a cudná dívka. Její otec byl řadu let kapitánem Drummondovy gardy.“

„Dcera vojáka.“ Katherine vrhla na oba dlouhý, zkoumavý pohled. „Řádná, ale ne patřičně urozená, aby se mohla provdat za zemanova dědice. Proboha, Hamishi, proč jsi souhlasil s naším manželstvím, když miluješ jinou ženu?“

Katherine si přitiskla sevřené ruce k ňadrům, jako by ji mohly nějak ochránit před bolestí ze zrady, jež jí proudila tělem.

Hamish se zatvářil utrápeně. „Nevěřil jsem, že si mě vybereš. A když sis mě skutečně zvolila, všichni měli ohromnou radost, zvláště můj otec. Vím, jaké mám vůči němu a vůči klanu povinnosti, a neustoupím od nich kvůli svému sobeckému štěstí.“

„Ty se chceš obětovat a oženit se se mnou?“ Katherine zvýšila hlas, jakmile překvapení a bolest vystřídal hněv. „Ano, nejsi opravdový ušlechtilý muž z Vysočiny.“

„Zasloužím si tvé opovržení – a víc. Strašlivě jsem to zpackal, Katherine. Odpusť mi.“ Hamish sklonil hlavu a zatvářil se tak provinile a zkroušeně, že Katherinina zlost začala slábnout.

Dlouho jí říkali, že láska je nepředvídatelný a neovladatelný cit. Nebyla to pouze Hamishova vina, že pocítil tak silnou náklonnost k Fenelle. Ale mohla mu vyčítat – a vyčítala – že s ní nejednal upřímně.

Prudce si protřela oči a několikrát se dlouze nadechla, aby se vzchopila. Nějak se bude muset smířit s tím, že jí osud umožnil odložit manželství, které by bylo plné napětí, a s největší pravděpodobností by v něm chyběla důvěra, vášeň a uspokojení.

Měla-li by soudit podle toho, jak se k sobě dvojice vinula, řekla by, že se Fenella z Nížiny jednoho dne vrátí. A věděla, že ona sama by nedokázala v manželství předstírat, že manželovu nevěru nevidí. To by nesnesla.

Katherine si říkala, že by měla být vděčná, že na to přišla teď, když je ještě čas dát věc do pořádku. Otec se bude zlobit a bude zklamaný; matka jí bude oporou, ale také bude zklamaná, že dohoda o manželství, která vypadala tak slibně, selhala. Důsledky tohoto selhání pocítí ovšem i klan, protože se o tom budou po celé Vysočině šířit velmi nelichotivé řeči.

Ale nic ji nenapadalo.

Odvez mě domů!

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola