Vanessa Kelly

the highlander who protected me

Copyright © Vanessa Kelly, 2018

All rights reserved

Translation © Libuše Čižmárová, 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-370-3

Danovi, Naoko a – ovšem – princezně Abby.
Kéž dlouho panuje!

Poděkování

Mnohokrát děkuji svému skvělému agentovi a svému stejně tak skvělému vydavateli. Jsem velice vděčná za vaši podporu. Moje vděčnost patří také všem milým lidem v Kensingtonu, kteří odvádějí tak ohromnou práci a pomáhají dostat mé knížky do světa. Děkuju!

A nakonec, s veškerou láskou, děkuju svému milému manžílkovi, který mi tak ulehčuje život. Psaní knížek není pro slabé srdce. Nemohla bych to dělat bez tebe!

Prolog

Londýn

Únor 1816

Ve slabém zimním měsíčním světle z ní sálala krása, která prosvětlovala zákoutí Royalovy ztrápené duše. Royal Kendrick se opět cítil naživu.

Lady Ainsley Matthewsová vládla také smrtícím ostrovtipem, který dokázal i toho nejarogantnějšího ješitu poslat do nejbližšího kouta. Pro Royala však byla dokonalá, jako podnětná kniha nebo složitá hudební skladba. Tak dokonalá, jak se nikdy neodvážil doufat. Jenom snil – a obával se; byl přesvědčen, že když si ho všimne, bude jí ho jen líto.

Večer o něco dřív se řízením osudu ocitli u večeře vedle sebe. Byla to záležitost s mnoha lidmi a dost hlučná na to, aby poskytovala iluzi soukromí. Po Roaylově levici posadili starší hluchou matrónu, zatímco druhým Ainsleyiným sousedem byl obtloustlý gurmán, který se staral jen o jídlo. Royal a Ainsley, ponecháni sami sobě, si povídali o všem a o ničem a mohli se – projednou – soustředit jen na sebe navzájem.

Když navrhl, aby unikli z přetopeného plesového sálu a prošli se po téhle tiché, spoře osvětlené chodbě, řekla ano. A teď, jak mu prozradil její upřený pohled, s jistotou věděl, že tu chvíli chtěla také.

Royal chtěl víc než jen chvíli. Chtěl tu bledou, hladkou pleť, ty zářivé obsidiánové vlasy, to vážné tmavé obočí, které lemovalo ten nejneskutečnější upřený pohled na světě. Její oči měly barvu fialek, byly sytě sametově modré a tak živé, až se divil, že nevrhají světlo samy o sobě. Jen pohled na její životem pulzující krásu působil, že ho srdce bolelo víc než noha. To byl opravdu zázrak, když ta zatracená noha se ho snažila zabít už od onoho děsivého dne u Waterloo.

Ještě jedna část těla ho bolela, s neviditelnou intenzitou, která naštěstí zůstávala skryta v záhybu jeho kiltu. Royal toužil po tomto nejzářivějším démantu smetánky víc než po čemkoli, co kdy chtěl – víc než aby se mu uzdravila noha, víc než aby se rodina dostala z emocionálního zhroucení, víc než život nepoznamenaný válkou. Jeho touha po Ainsley ale vůbec nedávala smysl, protože oni spolu sakra nedávali smysl.

Upřeně na něho hleděla, její výraz prozrazoval nevyslovenou otázku.

„Co?“ zeptal se.

„Pane, můžeme se posadit tam v tom výklenku, pokud byste rád dal odpočinout své noze.“

Kdykoli slyšel Ainsleyin hlas, představoval si, jak leží na poli plném macešek, které mají stejnou barvu jako její oči. Zamotala se mu hlava, nedokázal myslet.

Ještě víc se zamračila. „Vypadáte, že byste se každou chvíli mohl svalit. To by bylo znepokojivé pro nás oba, zvlášť kdybyste upadl směrem ke mně.“

To byla celá Ainsley. Proč ho k čertu ta zatracená ženská tak bere? Dalo by se říct, že je to jeho penisem, ale bylo v tom víc než jen fyzická přitažlivost a on to věděl.

„Není třeba mě hýčkat jako nemluvně, má paní.“ Ne že by si někdo dokázal představit, jak Ainsley hýčká malé dítě.

„Tak se prosím přestaňte tak chovat. Dnes kulháte víc a jste najednou celý bledý.“

Líbilo se mu, že si na něm všímá drobností. Ale nelíbilo se mu, že vinou těchto drobností vypadá jako invalida.

Však jsi invalida, ty kreténe.

Vzala věci do svých rukou a nasměrovala ho k výklenku s lavičkou v italském stylu. „Sedněte si, než upadnete.“

Royal vrhl pohled do dlouhé chodby. Teď byla prázdná, ale sluhové, nebo dokonce hosté se mohli objevit každou chvíli. Třebaže on ani Ainsley zatím nepřekročili hranice slušnosti, kdyby spolu seděli ve skrytém výklenku, zpola schováni za těžkým brokátovým závěsem, mohlo by se to stát. Na jeho pověsti ani za mák nezáleželo, ale na její určitě ano.

Když pokrčila svůj hezký nosík, skoro jako králík, měl chuť se zasmát.

„Pane Kendricku, chcete se vrátit do plesového sálu?“ zeptala se poněkud kousavě.

„Bože, ne. Je tam plno kašparů, jak jste zdůraznila před pár minutami.“

„No, vaše váhání posadit se naznačuje, že mou společnost shledáváte nepříliš fascinující.“

„To ani náhodou.“

„Tak proč pořád stojíte?“

„Protože vy pořád stojíte. Ne že bych byl příliš zběhlý v dekoru, ale to vím, že dáma by se měla posadit první.“

Ušklíbla se. „Jste ze Skotska. Nemáte nejmenší tušení, jak se chovat podle dekora.“

„Vy jste teda drzá, vy Anglánko. To se ale vážně pletete,“ řekl a dramaticky si položil ruku na srdce. „Když jde o romantickou záležitost, žádný muž na světě není dvornější než horal z Vysočiny.“

Chvíli váhala, pak odpověděla: „Pane Kendricku, vy se mnou flirtujete?“

Ovšemže s ní flirtoval. Zřejmě dost špatně, když potřebovala objasnění.

„Když řeknu ano, přiměje vás to, abyste se posadila na tu zpropadenou lavičku?“ Noha ho šíleně bolela, ale k čertu s tím.

S ladným mávnutím sukní Ainsley vplula na lavičku. „Bylo zapotřebí se jen zeptat.“

„Myslel jsem, že jsem to udělal.“

„To zcela určitě ne.“

Zavrtěl hlavou. „Tak pardon. Byl jsem nějaký zmatený.“

„Moje přítomnost vás nepochybně přivádí do rozpaků. To muže vždycky, tak se kvůli tomu nemusíte cítit trapně.“

Ainsley se posunula, aby mu udělala místo, a on se opatrně posadil. Lavička byla malá, seděli těsně u sebe.

„Ne, je to proto, že nedokážu sledovat vaše složité duševní pochody,“ řekl.

Pleskla ho vějířem po ruce. „Nemůžete se aspoň tvářit, že jste roztomilý? Mí ctitelé se o to aspoň pokoušejí.“

Podařilo se mu neusmát při zmínce, že ho považuje za jednoho ze svých ctitelů. „My oba víme, že nikdy nepředstírám, že jsem roztomilý.“

„Je to docela příjemná změna,“ podotkla se smutným úsměvem. „Být obklopena muži, kteří se zoufale snaží mi zalichotit, začíná být trochu přesládlé, zvlášť když nikdy nepoznám, jestli jdou na prvním místě po mně, nebo po mém bohatství.“

To zatracené bohatství stálo mezi nimi jako Hadriánův val.

Nemysli na to.

„Ubohá lady Ainsley,“ řekl a opětoval její úsměv. „Budu dbát na to, abych k vám byl aspoň jednou za den neomalený, jen abych vám ulevil od toho krutého břemene.“

„Myslím, že na to ani nemusíte nijak dbát. U vás to jde docela přirozeně.“

„A považuju to za jednu ze svých největších předností.“

„Hostitelky z Londýna by s tím možná nesouhlasily. Jen se zeptejte lady Bassettové. Stihl jste ji urazit ještě dřív, než jsme se usadili k večeři.“

Jejich hostitelku, která vypadala jako dokonale slušná dáma, Royal vůbec neměl v úmyslu urazit. Jen se rozhlížel po Ainsley a nevšiml si, že na něho Její Jasnost mluví.

„Přece jsem se omluvil,“ řekl. „To by se mi mělo přičíst k dobru.“

Pokrčila rameny a přitom jí z účesu vyklouzlo pár hedvábných pramenů. Royal potlačil nutkání odsunout je stranou a přitisknout rty na její hladký, půvabný krk.

„Na tom, jak jste neomalený, vlastně ani nezáleží. Váš bratr je bohatý, nezadaný hrabě, i když je to Skot. Jestli si dámy ze smetánky budou přát, aby se lord Arnprior ukázal, musejí počítat i s vámi. Zdá se, že Jeho Lordstvo nikam nechodí bez vás.“

To byla pravda. Nick byl naprostý tyran, pokud šlo o to, přimět ho k návratu do společnosti. Royal by byl spokojený, kdyby mohl trávit večery v jejich pronajatém městském domě v Mayfairu, sám s dobrou knížkou, ale jeho velký bratr se rozhodl, že je načase, aby zase začal žít. Royal hlasitě protestoval, protože návštěvy depresivních večírků a odrážení impertinentních otázek o válce se sotva daly počítat jako žití. Neměl ani potěchu z toho, že by se s hezkým děvčetem zatočil na tanečním parketu.

Měl pocit, jako by unikl vražedným bojištím u Waterloo jen proto, aby zemřel nudou v rukou lepší společnosti.

Ainsley do něho znovu dloubla drátěným vějířem. „Už se zase mračíte, a protože není možné, abyste se mračil na mě, trápí vás něco jiného.“

Její povýšenost ho přiměla k úsměvu. „Vy někdy dokážete být neuvěřitelně protivná, milá lady.“

„Teď popisujete sebe. Na mně je všechno dokonalé. Kdybyste nebyl takový zabedněnec, bylo by vám to jasné.“

Ano, bylo mu to velice jasné. Pokud v Londýně byla krásnější, sebejistější dívka, zatím se s ní nepotkal. Ainsleyina rodina ji rozmazlovala jako princeznu a její ctitelé nad ní slintali jako tupí hlupáci. Naštěstí sama sebe nebrala moc vážně a svůj zástup nápadníků zrovna tak. To zvláštní spojení arogance a jízlivého sebevědomí jí dodávalo sebejistotu, kterou shledával nadmíru přitažlivou.

„Nepochybuju o tom, že byste dokázala mávnout rukou a přimět Temži, aby se rozestoupila, tak jak to Mojžíš udělal s Rudým mořem,“ řekl.

Pokrčila nos. „Děkuju, ale raději bych přešla po její hladině. Pak bych se nemusela koukat na všechny ty ošklivé věci, které leží na dně.“

Rozesmál se, ale pak málem zaklel, když si sval na jeho stehně vybral právě ten okamžik, aby se bolestivě stáhl v křeči.

„To vaše noha vás trápí,“ řekla a účastně se zamračila. „Měl byste se vrátit do sálu. Tady v té chodbě je pro vás určitě příliš chladno.“

Royal se se zaťatými zuby přiměl k úsměvu. „Vám není zima? Protože to vy byste se měla chvět v těch hedvábných šatech.“

Měla na sobě velice okázalé šaty, s maličkými rukávky jen přes ramena, které mohly každou chvíli sklouznout. Její průsvitné sukně byly vrcholem módy, ale do takové vražedné zimy bylo takové oblečení úplně bláznivé.

„Mně nikdy není zima. Ale vy jste stále v rekonvalescenci a neměl byste se potloukat po chodbách, kde táhne. Já vlastně vůbec nevím, proč jsem se od vás nechala přesvědčit, abych sem šla.“

Jak se začala zvedat, Royal ji jednou rukou objal kolem pasu a jemně ji stáhl zpátky. „Pokud si vzpomínám, byla jste to vy, kdo přesvědčil mě odejít ze sálu.“

„Nesmysl. A není třeba, abyste se ke mně choval hrubě, pane.“

„Tomu říkáte hrubé chování?“ zeptal se překvapeně.

„Ano. Je vidět, že neznáte sílu vlastního slova.“

Vlastně ji znal, třebaže povětšinou se cítil jako slabý odvar svého dřívějšího já. Obával se, že kdyby se odvrátil, mohl by dokonce zmizet.

„Pak vás tisíckrát prosím za odpuštění,“ řekl.

„Ale houby. Vůbec vás to nemrzí.“

„Když vyrůstáte se šesti bratry, máte sklon pomíjet sociální nuance a omluvy.“

„Zvlášť když jste horalé ze skotské Vysočiny, řekla bych. Moje babička z matčiny strany se narodila v Inveraray a vždycky mluvila o bouřlivácích svého klanu.“

To Royalovi rozproudilo krev. „Není divu, že jsem do vás zblázněný. Jste částečně Skotka, a navíc ještě z mé části země.“

Zdálo se, že ji jeho upřímnost trochu zarazila, ale vrhla na něj uštěpačný úsměv. „Jsem Skotka jen ze čtvrtiny, a snažím se na to neupozorňovat. Ale babička Baynesová byla báječná. Vyprávěla naprosto úžasné historky.“

„Skotové mají sklon k dramatičnosti, zvlášť když přijde na rodinnou historii. Ale já a moji bratři, když jsme vyrůstali, jsme k těm dobrodružstvím určitě přispěli.“

Poposedla si, podívala se na něj víc zpříma a přitom se mu otřela svým nádherně buclatým stehnem o zdravou nohu. Jeho noha i jeho jiné části souhlasily. „Často jste se dostávali do problémů, pane Kendricku?“

„Pravidelně. Vzpomínám si na jeden incident s knězem místní farnosti a mešním vínem, který nám pravděpodobně vysloužil deset let v očistci.“ Posmutněle se zasmál. „Nevím, jak to matka s námi vydržela. Byli jsme pěkná cháska, to přinejmenším.“

„Říkáte to tak, jako byste se skvěle bavili,“ řekla posmutněle.

„To taky ano.“

Dokud jejich rodiče nezemřeli a všechno se hrozně nepokazilo. Na tvrdé lavičce se zavrtěl a přivřel oči, jak se mu vrátily ošklivé vzpomínky.

Ainsley na něho znepokojeně pohlédla. „Jste si jistý, že se nenachladíte?“

Krucinál. Za chvilku se zeptá, jestli nepotřebuje flanelovou vestu a horký grog.

„Děvče, vyrostl jsem v průvanu starého hradu na Vysočině. Věřte mi, když říkám, že neznáte význam slova chladno.“

Znovu pokrčila nos, což bylo jasným znamením podráždění. „Není třeba být tak nedůtklivý.“

„A není třeba, abyste mě litovala.“

Chvíli se na sebe mračili, pak ho píchla prstem do prsou.

„Tak za prvé, nelituju vás.“ Píchla ho dvěma prsty. „A za druhé, je vidět, že máte bolesti, to by poznal každý hlupák, a já rozhodně hlupák nejsem. Tuším, že byste dokázal pekelně trpět a přitom tvrdit, že je vám dobře.“

„Já už jsem pekelně trpěl. Jakmile něco takového zažijete, všechno ostatní se ve srovnání s tím zdá jako nic.“

„A za třetí,“ dodala, „nepřeju si, abych byla hnána k zodpovědnosti, kdyby se vám to zranění obnovilo. Váš bratr by mě nejspíš zavraždil dirkem nebo nějakou stejně strašnou skotskou zbraní.“

Přiměl se k úsměvu, který vypadal spíš jako škleb.

„A já, pokud by se mi to zranění obnovilo, podepíšu místopřísežné prohlášení, kterým vás zodpovědnosti zbavím.“

Mlčky na něj hleděla.

„Opravdu se nemusíte znepokojovat,“ řekl.

„O to nejde,“ namítla.

„A o co teda jde?“

„Opravdu to hodně bolí, že? I když se tváříte, že ne.“

„Ano,“ odpověděl váhavě.

„Taky je to horší než obvykle, řekla bych.“

To ho polekalo. „Proč myslíte?“

Třebaže ho bolest hryzala jako tisíc čertů, naučil se ovládat výraz tváře a přimět se k pevné chůzi. Také nová cvičení pomáhala. Nick konečně našel doktora, který vypadal, že svou profesi zná, na rozdíl od těch předražených šarlatánů, k nimž chodili od svého příjezdu do Londýna. První lékař mrzutě pokýval hlavou a doporučil pevnou hůl a doživotně užívat laudanum. Druhý měl vážně žaludek na to, aby Royalovi navrhl amputaci.

Tahle konkrétní návštěva doktora nedopadla dobře.

„Protože když se vám bolest zhoršuje, začnete být kolem úst bledý,“ odpověděla Ainsley. „A taky vám často škube v pravém víčku.“

Royal na ni zíral. Věděl, že často bývá bledý jako strašidlo, když je bolest zvlášť zlá, takže to ho nepřekvapilo, ale že si všimla tiku v jeho víčku? Nikdo se o tom nikdy nezmínil, kromě jeho dědečka. Dokonce ani Nick, který ho hlídal jako jestřáb.

Zavrtěla hlavou. „Že si nikdy nestěžujete, to mě ohromuje.“

„Stěžovat si by nemělo smysl, protože by se tím nic nezměnilo,“ řekl odměřeně.

Ainsley pomalu rozvinula vějíř a zahleděla se na namalovanou scénu s nymfami skotačícími v nějaké zřícenině. „Vy se tím nikdy ani nepyšníte,“ řekla zahloubaně. „Mnozí muži by to dělali. Koneckonců jste legitimní hrdina.“

„Jen naprostý idiot by se chlubil něčím, co ho málem zabilo.“

Vrhla na něho podrážděný pohled. „Nemluvím o vašem zranění, vy pitomče. Mluvím o oběti, kterou jste učinil pro svou vlast.“

Odfrkl si. „Ta oběť nepřinesla mně ani těm ostatním chudákům nic než bolest a utrpení. Když krvácíte na bitevním poli, nezáleží ani za mák na tom, za co bojujete. Angličan nebo Francouz, krev mají oba stejně červenou.“

Té viděl potoky, včetně své vlastní, jak se vsakuje do hlíny a bláta. V noci před poslední bitvou pršelo a Royal stále cítil, jak se noří do toho děsného, nechutně páchnoucího hnusu. Byl příliš slabý, než aby se vůbec obrátil, a málem se utopil v jedné mělké jámě. Pak ho nějaký pěšák vytáhl a odvlekl do dočasného úkrytu za britskou linií.

Ainsley upřeně hleděla na protější stěnu. „Tohle byla chyba,“ řekla bez výrazu.

Srdce se mu stáhlo, ale podařilo se mu cynicky usmát. „Chápu, že vojenští invalidové bez peněz nejsou váš běžný styl.“

Vrhla na něj dotčený pohled. „Občas dokážete být pozoruhodně nepříjemný, pane Kendricku.“

„To už jsem slyšel.“ A nenáviděl se za to, nesnášel tu svou zlost a sarkasmus, které mu zřejmě jedině zbývaly, kromě zoufalství.

Pomalu se zvedla na nohy. „Mám vám pomoct vstát?“ zeptala se a přitom se od něj napůl odvrátila.

„Nejsem bezmocný,“ procedil mezi zuby a s námahou se postavil. „Splnila jste vůči nebohému invalidovi svou povinnost, milá lady. Můžete se vrátit ke svým přátelům s čistým svědomím, že jste pro tento večer vykonala dobrý skutek.“

Ainsley sebou trhla a zdálo se, že se chystá prchnout k zářícím světlům a smíchu v sále. To určitě měla udělat, tak trochu chtěl, aby to udělala. Pak by nevyhnutelné odmítnutí měl za sebou a mohl by se zase starat o to, aby zapomněl, jak moc ji zbožňuje.

Ona se však napřímila jako grenadýr a Royal se obrnil proti kousavým slovům, která nutně musela vypustit ze svých krásných rtů. Bůh ví, že si je zasloužil.

Ale když spatřil v jejích očích slzy, lesknoucí se jako hvězdné safíry, srdce se mu na okamžik zastavilo hanbou.

„Pochopil jste to úplně špatně,“ vysoukala ze sebe. „Já vás nelituju. Obdivuju vás.“

Ze sevřeného hrdla mu jaksi unikl polekaný smích. „Proč, proboha? Jsem vznětlivý blázen bez kousku slušného chování. Měla byste najít vázu a rozbít ji o mou pitomou lebku.“

Zavrtěla hlavou tak prudce, až se jí kudrny zatřásly. „Vy svou bolest neskrýváte, ale ani ji nevystavujete na odiv. Vy prostě… s ní žijete, jako by na ní nezáleželo. Nemyslím, že bych dokázala být tak statečná.“

Ach, záleželo na ní. Bolest teď byla středobodem jeho života. Ale pokud šlo o to, žít s ní, copak měl jinou možnost? Nick se postavil svým velitelům a riskoval vlastní život a kariéru, aby Royala zachránil před jistou smrtí. Protože jeho bratr a zbytek rodiny ho potřebují, Royal se bude zatraceně usilovně snažit žít, kvůli nim.

Jak by to Ainsley mohla kdy pochopit? A proč by se vůbec měla starat?

„Milá lady, nevím, co ode mne chcete,“ řekl.

Polkla, pak odpověděla: „Já… já vás mám ráda, to je všechno. Když to můžete vy říct mně, proč bych já nemohla udělat totéž?“

Zavrtěl hlavou, obával se vůbec pomyslet na to, co to asi znamená.

„A kromě toho se snažím být příjemná,“ dodala poněkud mrzutě. Z nevysvětlitelných důvodů ten tón uvolnil napětí v jeho hrudi. „Já umím být příjemná, víte, navzdory tomu, co o mně lidi říkají. A rozhodla jsem se být příjemná k vám, vy nechápavče.“

Když k ní přistoupil blíž, ani se nehnula a hleděla mu do očí vzdorovitě a zároveň podivně bezmocně.

A lady Ainsley Matthewsová nikdy nebyla bezmocná.

Zlehka položil ruku na její směšně nadmutý rukávek. Toužil dotknout se její hladké holé kůže pod nabranou krajkou a hedvábím, ale zatím si netroufal. Sotva se znali, a přece spojení mezi nimi se mu prodíralo skrz hrudní koš a probíjelo si cestu přímo k jeho srdci.

Když se před jeho dotekem neodtáhla, podařilo se mu promluvit. „Ale já nepotřebuju, abyste ke mně byla příjemná.“

Upřeně na něho hleděla, její veliké fialkové oči se leskly zranitelností a touhou. Touhou po něm? To se zdálo nemožné.

„Co to znamená?“ zašeptala.

Opustil bezpečí jejího rukávu, přejel nahoru po její jemné kůži a položil jí ruku vzadu na krk.

„Tohle,“ zašeptal a sklonil hlavu k jejím rozevřeným rtům.

Ponořil se do mraku, do jemného šepotu vášně s příslibem něčeho dalšího, co mělo přijít. Třebaže se jejich rty sotva dotkly, jejich dech se spojil v jeden, v tlak hedvábného horka mezi jedním úderem srdce a dalším.

Ony údery srdce stačily, aby pochopil, že se jednou provždy změnil bez ohledu na to, co se ještě stane.

Nadechl se klidněji, zdráhavě odtáhl ruku a napřímil se, aby mezi nimi udělal trochu prostoru. Byli pořád příliš blízko sebe, než aby to vyhovovalo dekoru, protože její prsa – bože, ta nádherná prsa – se skoro dotýkala jeho kabátu.

Ainsley vydechla a on by přísahal, že lítostí, pak zamrkala a otevřela oči. Čekal, že něco řekne – nebo se rychle odtáhne a pleskne ho – ale ona se na něho jen zasněně, sladce usmála. Bylo jí to tak nepodobné, že měl nutkání se zasmát. Nebo se sesunout radostí a ohromením.

Usilovně se snažil najít bezpečnou cestu citovým zemětřesením. „Lady Ainsley, neměla byste se omluvit, že jste mě zneužila? Jsem úplně v šoku, to musím říct.“

Zamrkala, úsměv zmizel a její výraz byl najednou prázdný.

Byl prvotřídní kretén, když z jejich prvního polibku udělal vtip – zmatený, debilní vtip.

Pak se zachichotala, to půvabné zašumění ho ovanulo jako motýli v letním vánku. Všechno na ní bylo kouzelné. Proměnila vzduch, který dýchal, a jemu se z toho zatočila hlava.

Rozpustile ho poklepala po rameni. „Pane Kendricku, když myslíte –“

„Co se to tam k čertu děje?“ ozval se jim za zády dotčený hlas.

Ainsley sebou trhla dozadu a podkolením silně narazila na lavičku. Royal rychle vztáhl ruku, aby ji zachytil, ale právě v tom okamžiku se mu podlomilo koleno a zakolísal. Opřela se mu rukama o hruď a zabránila ponižujícímu pádu.

„Jste v pořádku?“ vydechla.

„Ano,“ zabručel. Zvedl oči k vysokému muži, který se k nim hnal jako divoký kanec s oštěpem v zadku. „Kdo to sakra je?“

„Markýz z Cringlewoodu,“ řekla stroze.

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

Zasmušile po něm střelila pohledem. „Asi je toho hodně, o čem ještě uslyšíte. A pane Kendricku, nechte prosím mluvit mě.“

Ainsley udělala krok dopředu, jako by ho chtěla chránit. Přestože by se Royalovi nic nelíbilo víc než zatáhnout ji za sebe a tam ji schovat, musel svou energii soustředit na to, aby zůstal stát na té zpropadené noze.

„Můj pane, jaké překvapení,“ řekla, když se k nim vetřelec přiblížil. „Nečekala jsem, že vás tak brzo ve městě zase uvidím.“

Její chladná elegance dobře vychované dámy fungovala jako štít. Přesto Royal v tom, jak měla zvednutá ramena, viděl napětí. Také ho cítil. Pokud se nemýlil, Ainsley byla víc než jen v rozpacích. Byla skrznaskrz nervózní.

„Lady Ainsley, co tady děláte?“ zeptal se ostře Cringlewood a přitom se mračil jako divadelní zlosyn. „Kdo je k čertu ten člověk?“

Royal vzal Ainsley za paži a postavil se vedle ní. Stěží ovládala své emoce.

„Dej pryč tu ruku, ty hulváte,“ zasyčel Cringlewood.

Royal potlačil nutkání protočit panenky nad absurdní komedií, jakou ten muž předváděl.

„Milý pane, není důvod ke znepokojení,“ řekla Ainsley a odtáhla ruku. „Pan Kendrick se prostě nabídl, že mě doprovodí ven ze sálu na trochu čerstvého vzduchu. Bylo tam dusno.“

Markýz na ni stále hleděl velice nesouhlasně. „Bez gardedámy? Neumím si představit, že by vaši rodiče měli radost, kdyby vás viděli procházet se bez ochrany. Ani – dodal bych – mě to netěší.“

Royal na něj v úsměvu vycenil zuby. „Její Jasnost není bez ochrany. Je se mnou.“

Cringlewood ho ignoroval. „Vaše maminka na vás čeká, Ainsley. Stále víc ji znepokojuje vaše nepřítomnost.“

Aha, takže ten aristokratický mizera jí říká jménem. To bylo bolestné zjištění, zvlášť když byl vysoký, hezký a oděný s drahou elegancí, s jakou se Royal nikdy nemohl srovnávat. A co bylo ještě horší, očividně měl všechny údy zdravé.

Když Ainsley vzdychla a rezignovaně přikývla, Royal se zamračil. Nikdy neposlouchala žádného muže kromě svého otce, hraběte z Aldridge.

Zlehka jí položil ruku na paži. Polekaně k němu vzhlédla a pak zlehka zavrtěla hlavou, jako by ho chtěla varovat.

Ale před čím?

„Má paní, snad byste mě mohla svému příteli představit,“ řekl. „Zdá se, že je to okouzlující džentlmen.“

Na tváři se jí mihlo zděšení, pak se zase soustředila.

„Ovšem, pane Kendricku, je mi potěšením představit vás markýzi z Cringlewoodu.“ Mdle se na markýze usmála. „Pak Kendrick je bratr hraběte z Arnprioru.“

Ten muž se sotva zmohl na to, aby pokývl, pak panovačně napřáhl k Ainsley ruku.

Pitomec. I jeho jméno bylo směšné.

„Jsem velmi potěšen,“ řekl Royal. „A teď, když máme za sebou formality, velmi rád vás zavedu zpátky do sálu, lady Ainsley.“ Zvedl obočí k markýzovi. „Vaše pomoc už není potřeba, pane.“

Cringlewoodovi se rozšířily nozdry. Toho muže by opravdu čekala slibná kariéra na jevišti, pokud by se kdy rozhodl vzdát se života aristokratického blbce.

„To nebude nutné, pane Kendricku,“ odpověděla Ainsley rychle. „S radostí se do sálu vrátím s lordem Cringlewoodem.“

Navzdory svým slovům se rozhodně radostně netvářila. Vlastně skoro vypadala, že by se jí z těžkého napětí mohla vyrazit kopřivka.

„Jste si jistá?“ zeptal se Royal tiše. „Pokud se s ním cítíte nepříjemně, zavedu vás za vaší matkou já.“

Cringlewood okamžitě nasadil další pobouřený výraz. „Protože lady Ainsley bude mou ženou, zřejmě se se mnou necítí nepříjemně.“

Podlaha se pod Royalovýma nohama naklonila. Asi i trochu zavrávoral, protože ho Ainsley zlehka chytila za loket.

„Buďte opatrný,“ řekla.

„Je to pravda?“ zeptal se.

„Ovšemže je to pravda,“ vyštěkl markýz. „Budeme se brát na konci sezony a každý v tomto městě, kdo má mozek, to samozřejmě ví.“

„Trochu předbíháte, milý lorde,“ řekla Ainsley chladně. „Formální oznámení se zatím nekonalo, jak dobře víte.“

Royalovi se zdálo, že cosi v jeho hrudi vybuchlo. Skoro ho napadalo podívat se dolů na díru zející na místě, kde míval srdce.

Poodstoupil od ní na krok a měl pocit, jako by se vracel zpátky do temnoty.

„Takže jste zasnoubená.“ Přiměl se k malé úkloně. „Dovolte mi, abych vám pogratuloval.“

Zavrtěla hlavou. „Není to, jak si myslíte. Totiž…“

Vrhla na markýze ztrápený pohled a hlas se jí vytratil.

„Chci vědět, co se tady děje,“ řekl Cringlewood hněvivě.

Když Ainsley setrvávala v napjatém mlčení, Royal pokrčil rameny. „Velmi nerad říkám, milý lorde, že vaše snoubenka je koketa, která se baví tím, že důvěřivé blázny tahá za nos. A každý v tomto městě, kdo má mozek, to samozřejmě ví.“

Zalapala po dechu, ale odmítl jí věnovat pohled a belhal se pryč tak rychle, jak mu jeho zpropadená noha dovolovala.

1. kapitola

Hrad Kinglas, Skotsko

Duben 1817

Zjevně ani bratrova knihovna pro něj nebyla bezpečným útočištěm.

Když do místnosti vkráčela Royalova švagrová, s povzdechem vzhlédl od knihy. Třebaže bývalá Victoria Knightová byla nyní hraběnkou z Arnprioru a manželkou hlavy klanu Kendricků, stále byla duchem spíše guvernantka a teď se zdálo, že ho chce peskovat.

Zdvořile zvedl obočí. „Můžu pro vás něco udělat, má paní?“

Na oplátku také zvedla obočí, ale výmluvně. Snad by tuhle jistě nepříjemnou diskusi mohli vést jen výrazem tváře.

Victoria panovačně zvedla prst a Royal si pomyslel: Takové štěstí mít nebudu.

„To skutečně můžeš. Chci, abys přestal jako tělo bez duše bloumat po hradě. Dělal jsi to celou zimu a už to začíná být směšné.“

Nikdy nehledala přívětivá slova ani se nevyhýbala nepříjemným úkolům. A když se teď vypořádala s jeho bratry, z Royala zřejmě učinila svůj speciální projekt.

„Já nikde nebloumám. Čtu velmi dobrou knížku.“

Victoria se podívala dolů na svazek vázaný v kůži, vytrhla mu ho z ruky a obrátila rovnou vzhůru nohama.

Royal zamrkal. „Jen jsem nechával odpočinout unavené oči.“

„No ovšem,“ řekla suše.

Sotva se na tu zatracenou věc podíval. Byla to historie punských válek, kterou si objednal minulý měsíc. Docela s nadšením se do ní pustil, ale brzy ztratil zájem. Dnes přečetl jen pár stránek, pak jeho pozornost odvedla vyhlídka na větrům vystavené, rozeklané vrcholy tyčící se nad jezerem za Kinglasem. Ani drsná krása Vysočiny neměla moc ho upokojit tak jako dříve.

Napadlo ho, že by šel na ryby, což ho normálně bavilo, ale ani to by zřejmě nestálo za námahu.

„Aspoň si s námi vypij šálek čaje,“ řekla Victoria vemlouvavě, změnila taktiku. „Taffy pro tebe upekla svůj speciální semínkový chlebíček. Říkala, že snídaně ses sotva dotkl. A oběda zrovna tak.“

Zvedl oči a spatřil velký čajový servis, prostřený na nízkém stolku před krbem. Ani si nevšiml sluhy, když tu pitomost přinášel.

Chápavý pohled jeho švagrové – spolu s tím, jak si hradní hospodyně Taffy myslela, že je zapotřebí, aby ho hýčkali – v něm spustil iracionální výbuch podrážděnosti.

„Já nejsem jeden z tvých žáků, Victorie. Nesnaž se mě organizovat sliby ani hrozbami.“

„To je pravda. Mí studenti bez rozdílu vykazovali lepší způsoby.“

„To je fakt, kamaráde,“ ozval se Nick zpoza svazků navršených na jeho stole. „Skutečně jsi bloumal. Víc než obvykle, tak je to. Je načase s tím něco udělat.“

Nato si Nick a Victoria vyměnili kradmé pohledy a Royal málem zasténal. Tenhle malý útok ze zálohy očividně plánovali.

Odložil knihu a na staršího bratra se zamračil, což se podle očekávání minulo účinkem. Hrabě z Arnprioru byl zvyklý na své neukázněné sourozence, protože je po smrti rodičů v podstatě vychoval. Byl to sice velice velkorysý muž, ale když měl rozhodnout ve jménu nejlepších zájmů rodiny, byl příslovečně nekompromisní. A pokud jednou učinil rozhodnutí, k jeho změně by skoro bývalo zapotřebí nějaké nařízení parlamentu.

„Opakuju, já nebloumám,“ řekl Royal. „A nemáš dost jiných věcí na práci, než aby sis dělal starosti o mě jako nějaká stará bába?“

Nick byl jako obvykle zahrabaný v hromadě práce, která plynula z řízení majetku, nemluvě o velkém a někdy vzpurném vysočinském klanu. Každý běžný muž by se pod tím nákladem zhroutil, ale on se vždycky vzchopil k řešení. A když si teď vzal Victorii, konečně nalezl bohatě zasloužené štěstí, které mu bylo tak dlouho odpíráno.

Royal si nemohl pomoct, záviděl mu milující ženu a pocit, že jeho život má smysl. Už dlouho mu v životě chyběl pádný důvod, aby se ráno probudil.

Nick se kdysi na Royalovu podporu velice spoléhal, ve všem od řízení majetku až po zvládání mladších chlapců. Tuhle roli však nyní náležitě vykonávala Victoria, která ještě k tomu vyučovala Kadea, nejmladšího Kendricka. Chlapec se po léta potýkal se špatným zdravím, ale s Victoriinou láskyplnou péčí každým dnem sílil.

Ano, nová hraběnka z Arnprioru byla požehnáním, i když ne tak úplně pro Royala. Jeho švagrová byla stejně hrozná jako její pán, pokud se na hradě Kinglasu měly opravit nějaké rozbité věci, včetně něho.

„A nemusíš na mě pohlížet, jako bych nějak upadal,“ řekl jí Royal. „Cítím se naprosto dobře. Vlastně líp než jindy.“

Než by Victoria protiřečila téhle spoustě nesmyslů, raději se usmála. „Ovšem, zlato. Ale cítil by ses ještě líp, kdyby sis vzal něco k jídlu.“

Natáhla ruku.

S povzdechem ji uchopil, protože dnes opravdu potřeboval pomoct na nohy. Bolest se vždy zhoršovala ve větrném, vlhkém počasí. Někdy se Royal obával, že se svým uzdravováním ztrácí půdu pod nohama. Třebaže poslušně dodržoval režim odpočinku a cvičení, který mu předepsali londýnští doktoři, ta bolest se někdy zdála spojená s tíží v srdci.

„Potřebuješ pomoct?“ zeptal se Nick.

„Nejsem mrzák,“ procedil Royal mezi zuby, i když stál jen s obtížemi.

„A víš, že jsem silnější, než vypadám,“ řekla Victoria manželovi.

„Jasně. Vychrtlý, ale silný jako býk,“ opáčil Nick a zazubil se.

„Jestli jsi používal takový druh komplimentů, když ses dvořil té ubohé holce, je div, že si tě kdy vzala,“ řekl Royal, když získal stabilitu.

„To mi říkával dědeček, když jsem se jako malá holka potloukala po stájích jeho zájezdního hostince. Moc ráda jsem pomáhala u koní.“

„Měl pravdu,“ řekl Royal. „Na takovou drobnou Anglánku, na Vysočině cizinku, jsi celkem tvrdá.“

„Musela jsem být, abych přežila dům plný vysočinských horalů,“ odpověděla vesele a přitom obezřetně sledovala Royala, jestli se nechystá upadnout. „Já vím, jsem taková stará kvočna.“

Pohled se jí svezl k láhvím whisky za švagrovým stolem a zahrozila prstem. „Nejdřív čaj a něco sníst, Royale.“

„Kvočna je slabé slovo.“ Poklepal ji po rameni. „Je ti jasné, že nemůžeš dát do pořádku všechno, ať se snažíš sebevíc?“

„Vím, a to mě skoro zabíjí.“ Když se rozesmál, dloubla ho do paže. „Ale nemysli si, že to vzdávám.“

„Díky za varování.“

Victoria se posadila k čajovému stolku, Nick se k nim přidal a letmo políbil svou ženu na čelo. „Myslím, že jsme na tebe trochu moc tvrdí,“ řekl. „Odvedl jsi úžasnou práci, jak jsi uspořádal rodinné záležitosti a papíry spojené s majetkem, my všichni víme, že byly v… no, ve stavu.“

„Katastrofální chaos, to je výraz, který hledáš,“ řekl Royal.

„Nechtěj slyšet Anguse. Málem mě zaživa stáhl z kůže, když jsem mu tu práci sebral a dal ji tobě.“

„Slyšel jsem. Pořád mi to zvoní v uších.“

Nick se zasmál. „Angus je vážně pohroma, pokud jde o papíry, ale už má taky svoje léta. Zasloužil si odpočinek.“

„Doufám, že jsi mu to neřekl,“ dodal Royal. Jejich dědečka by zničilo, kdyby si pomyslel, že ho odkládají jako nepotřebného.

„Protože můj sebezáchovný instinkt funguje cekem dobře, tak ne,“ odpověděl Nick.

Když byli za války Nick s Royalem pryč, záležitosti Kinglasu řídil Angus, který dohlížel na mladší Kendricky a fungoval jako správce majetku. Dělal to, jak nejlépe uměl, ale s různými výsledky. Tvrdošíjně nevěřil ničemu modernímu – což zahrnovalo cokoli po posledním stuartovském monarchovi.

„Angus se opravdu zmínil, že jsi při pořádání papírů odvedl slušnou práci,“ řekla Victoria a každému nalila šálek čaje. „Což je od něho skutečně velká pochvala.“

„Vážně,“ podivil se, „nemůžu ti víc poděkovat za to, že jsi to převzal. Vím, že to bylo příšerné.“

Royal pokrčil rameny a natáhl se pro semínkový chlebíček. „Rád jsem to udělal.“

Kupodivu se ukázalo, že je to pravda. Starší bratr ho k té práci víceméně dokopal, byl rozhodnutý dostat Royala „z té jeho prdele“.

„Musíš se smířit s tím, že tvůj čas u vojska je za tebou,“ řekl tehdy Nick svým nejlordovštějším způsobem. „Je načase si ujasnit, co se svým životem chceš udělat, a pak prostě žít dál.“

Problém byl v tom, že Royal stále neměl tušení, co by chtěl dělat.

Co mu zřejmě šlo nejlíp, to byl stesk po Ainsley Matthewsové a úvahy, co by se bývalo mohlo stát, kdyby nebyl tak hloupý a v lednu ji neunesl. Udělal to v nejlepším úmyslu, rozhodl se tehdy ji zachránit před domluvenou svatbou, do které se jí nechtělo. Jistě, získal by jedinou ženu, která v něm kdy budila pocit, že je opravdu naživu, ale to nepřicházelo v úvahu. Udělal to pro ni a jakýkoli přínos pro něho by byl pouze okrajový.

Věděl, že jakékoli mudrování o ní je úplně zcestné. Ainsley si nechtěla vzít jeho jen o trochu méně než markýze z Cringlewoodu. Objasnila to slovy tak spalujícími, že byl div, že se neproměnil v hromadu doutnajícího popela.

Ainsley pak odjela na zámek své pratety několik hodin cesty na sever od Kinglasu a Royal se ponořil do ještě chmurnější nálady, kterou zmírňovaly jen enormní dávky whisky. Znechucený Nick ho nakonec poslal do zaprášené staré hradní kanceláře a nařídil mu pracovat. A světe, div se, pročítání historie jeho rodiny a klanu ho pohltilo. Jak dával tyto záznamy do pořádku, jak sledoval vývoj starých příběhů napříč stoletími, vedlo to k tomu, že teď dokázal ocenit své dědictví. Hrdí Kendrickové tvrdě bojovali za své právoplatné místo v historii Skotska a jejich příběh byl hodný zapamatování.

Na chvíli si dokonce kendrickovský smysl pro hrdost osvojil.

„Teď mi to ale nijak nepomůže,“ zamumlal Royal do šálku.

„Cože?“ zeptal se Nick.

Royal mávl rukou. „Jak jsem říkal, moc rád jsem to udělal, zvlášť když tím skončilo tvoje ustavičné šťourání.“

Bratr přijal atmosféru mírných urážek. „Nikdy do nikoho nešťourám. Jen sem tam něco navrhnu.“

Victorii zaskočil doušek čaje. Nick ji zlehka poplácal po zádech. „Jsi v pořádku, drahoušku?“

„Jen mi něco uvízlo v krku,“ řekla a přitom si vyměnila pobavený pohled s Royalem. Hrabě z Arnprioru měl sice vždycky na srdci jen ten nejlepší zájem všech, ale zda zbytek rodiny souhlasí s jeho rozhodnutími v nejlepším zájmu, to byla jiná věc.

Victoria odložila šálek. „Pravda je, že pokud nemáme v úmyslu udělat seznam dalších prací, které bychom Royalovi svěřili, jeho úkol byl splněn.“

„Asi proto jsi zase pořád zadumaný,“ řekl Nick. „Nemáš nic jiného, co by tvou mysl zaměstnávalo.“

Až na ten debakl s Ainsley, to se jasně nabízelo.

„Ty mluvíš, jako bych si z toho udělal koníčka,“ namítl Royal.

„To docela ano, zlato,“ řekla Victoria.

„Jsi v tom zatraceně dobrý,“ dodal Nick jízlivě.

Royal v duchu zamrkal. „Každý je dobrý v něčem.“

„Ty jsi dobrý v mnoha věcech,“ řekla Victoria. „Kromě dumání,“ dodala, když Royal sarkasticky zvedl obočí.

„Ano,“ řekl Nick s povzbudivým úsměvem. „Než ses stal vojákem, byl jsi vzdělaný člověk. A když přišlo na koně, vždycky jsi byl nejlepší v rodině, na skoky přes překážky, jízdu a jejich výcvik. Zvládal jsi koně tak, jak se tomu nikdo nemohl ani blížit.“

„Zapomněl jsi, že jsem taky býval nejlepší tanečník s mečem v hrabství,“ odpověděl Royal suše. „Ale noha mi brání, abych se do toho znovu pustil nebo abych si vydělával peníze výcvikem koní. A protože nemám v úmyslu se v dohledné budoucnosti pohřbít v nějaké knihovně, život učence také nepřipadá v úvahu.“

Když si Nick a Victoria vyměnili další ustaraný pohled, vzdychl. „Mrzí mě to. Vím, že se jen snažíte pomoct. To jen…“

„Byl jsi nucen opustit vojenskou službu, v níž jsi vynikal,“ řekla jeho švagrová. „Věř mi, chápu to. Když jsem byla loni obviněna z vraždy, strašně jsem se bála, že už nikdy nebudu schopna učit.“

Než si Victoria vzala Nicka, měla v plánu otevřít si vlastní seminář pro mladé dámy.

„Tobě učení chybí?“ Royal si nemohl pomoct, aby se nezeptal.

„Někdy ano, i když mám štěstí, že ještě můžu učit Kadea.“ Letmo se na manžela usmála. „Ale našla jsem něco jiného, co můžu milovat ještě víc než učení.“

I Royal si myslel, že našel něco nového, co by mohl milovat – dokonce něco ještě důležitějšího než vojenskou kariéru. Bylo zlé, že se i v tom mýlil.

Nick si zvedl Victoriinu ruku ke rtům. „Snad budeme mít třídu plnou Kendrickových dětí, které jednou budeš moct učit,“ zamumlal.

Zrudla a plaše se na něj usmála.

„Nevadilo by vám, kdybych odešel z místnosti?“ zeptal se Royal zdvořile.

Victoria pokrčila nos. „Už toho bylo moc?“

„Kvůli vám mě přechází chuť.“

Zasmála se. „Souhlasím. Vrať se zpátky k sobě.“

„Jinak bych vás dva asi mohl vidět chovat se jako romantičtí pitomci,“ řekl Royal.

„To můžeme kdykoli,“ odvětil Nick. „Ale příliš dlouho jsme se vyhýbali rozhovoru o tvé situaci.“

Royal se na bratra znechuceně podíval. „Příšerně mi lezeš na nervy.“

„Pokud je to tak, je to jen pro tvoje dobro. A teď, vzhledem k tomu, jak skvělou práci jsi odvedl s mými papíry, mám jeden návrh.“

„Jen jeden?“

Na to mu Nick jako obvykle neskočil. „Protože jsme nyní odhalili tvůj talent pro organizaci, měl bys uvažovat o práci s Loganem. Víš, jak býval nadšený, když jsi mu pomáhal.“

Logan, druhý nejstarší bratr, se nedávno vrátil z Kanady po létech dobrovolného exilu. A teď byl bohatý, vlastnil úspěšnou společnost obchodující s kožešinami a dřevem. Zřídil si kancelář v Glasgow a nabízel práci kterémukoli členu rodiny, který by nějakou chtěl. Royal krátce uvažoval, že by nabídku přijal, ale pak usoudil, že by si raději prohnal kulku druhou nohou, než by strávil zbytek života sčítáním nějakých sloupců v prašném skladu.

„Nemám v úmyslu stát se vychvalovaným úředníkem,“ řekl. „A kromě toho, nejsem moc městský člověk. Po pár týdnech v Glasgow bych vyletěl z kůže.“

Ten pocit zesílil, když se vrátil domů z války. Hluk, přelidněné ulice, ten chvat a shon… někdy se mu skoro zdálo, že na něho padají domy.

„Ale nejeví se mi ani, že bys byl teď nějak zvlášť okouzlený přírodou,“ podotkl Nick.

Royal zase jen neurčitě pokrčil rameny.

Victoria ho pozorovala přes okraj šálku s čajem. „Slyšel jsi v poslední době něco o lady Ainsley?“

Royal se chystal podat si další semínkový koláč, ale odložil talíř a obezřetně na svou švagrovou pohlédl. „Ne. Proč se ptáš?“

„Protože Glasgow očividně není tvým favoritem, možná by bylo fajn, kdybys ji zajel do Cairndow navštívit. Chudák holka je celou zimu zahrabaná v té malé vesnici, kde jí společnost dělá jen prateta. Určitě by tě ráda uviděla.“

Royal a Nick na ni civěli, jako by přišla o rozum.

„Co je špatného na malé návštěvě?“ zeptala se. „A není to ani den cesty od Kinglasu. Vlastně mě celkem překvapuje, že to žádného z vás dosud nenapadlo.“

„Člověk obvykle nejdřív čeká na pozvání,“ namítl Royal sarkasticky.

„Patrně by tě zastřelila, kdyby ses neohlášen objevil u jejích dveří,“ poznamenal Nick. „Nerozloučili jste se v nejlepším.“

„Tak špatné to nebylo,“ zamumlal Royal. Ano, pořád se na něho hněvala kvůli zpackanému útěku, ale k jeho překvapení ho objala tak pevně, až mu skoro drtila kosti, než ho odstrčila a vykročila ke svému kočáru.

„A v zimě ti přece napsala,“ podotkla Victoria.

Nick na Royala vrhl očividně překvapený pohled. „Dala přece jasně najevo, že kromě Victorie a Kadea jsme podle ní my všichni ostatní idioti. Obzvlášť ty.“

„Vysmátý kretén, to byl její přesný výraz,“ řekl Royal.

„Tak proč –“

Dveře se otevřely a dovnitř vpochodoval dědeček, čímž Royala ušetřil nutnosti vysvětlovat Ainsleyino nepředvídatelné chování. Nebyl si jistý, proč mu vlastně napsala, vyznívalo z toho jen, že je osamělá a nudí se. Ale její slova svědčila i o tom, že je pořád naštvaná na všechno, co se Kendrickových týká.

„Všichni se tváříte prapodivně,“ řekl Angus a přisedl si k nim ke stolu. „Co se děje?“

„Má drahá žena právě Royalovi navrhla, aby navštívil lady Ainsley Matthewsovou a pomohl ji vyléčit z trudnomyslnosti,“ řekl Nick.

Dědečkovo husté obočí vylétlo nahoru jako polekaný kocour. „Cože? Ta zpropadená ženská dokáže stáhnout chlapa z kůže už jen tím, že se na něj podívá – pokud by toho chudáka nejdřív neprobodla.“

„Není zase tak špatná,“ podotkl Royal, kterého rozčilil už jen dědečkův jaksi docela přesný popis.

„To vážně ne,“ dodala Victoria. „Lady Ainsley je docela milé děvče.“

„Je to šťabajzna, to je pravda,“ řekl Angus. „Ale zapomněli jste, jak se chovala při tom útěku? Protože já ne.“ Zamračil se na Royala. „Její blahorodí se k nám chovalo jako k blátu na svém podpatku.“

„Samozřejmě jsem nezapomněl. Byl jsem tam, ne?“

To všechno se velice jasně vtisklo Royalovi do paměti. K Ainsley, svému dědečkovi a idiotským bratrům dvojčatům měl Royal co do činění ještě se dvěma dalšími mladými dámami z Glasgow, kterým se dvojčata několik týdnů dvořila. Ty holky se zpočátku nadšeně útěku zúčastnily.

Ainsley však nechtěla, Royal se v ní naprosto zmýlil. Když ji té osudové noci unesl a strčil do svého kočáru, vybuchla vztekem a začala kolem sebe kopat a mlátit, takže ho skoro přemohla. Naštěstí její noha přistála na jeho nemocné noze místo na ještě horším místě. Royal málem omdlel bolestí, ale aspoň ji to nakrátko uklidnilo.

Jakmile se vzpamatoval, vysvětlil stále ještě vzteklé Ainsley plán. Překvapila ho, když odmítla jeho nabídku vrátit ji do Glasgow, raději ať prý je s ní navždy konec, než by si vzala markýze z Cringlewoodu. Soudila, že nedokonaný útěk s Royalem bude stačit na skandál, který jí zničí pověst a přesvědčí Cringlewooda, aby ji nechal na pokoji.

Po zbytek cesty na sever pak sekýrovala ostatní členy jeho rodiny jako bandu líných sluhů a skoro pořád se hádala s Angusem.

„Člověk jí sotva může dávat za vinu, že se zlobila,“ řekl Royal. „Koneckonců jsem ji unesl.“

„A pak se kvůli tobě musela tři strašné dny starat o hrad plný nemocných lidí,“ odpověděla Victoria vesele. „Je zázrak, že tě na oplátku neshodila z cimbuří.“

K tomu všemu cestou na Kinglas jedno z dvojčat uklouzlo na schůdku kočáru a zlomilo si nohu. Když pak přijeli domů, půlka rodiny a služebnictva byla silně nachlazená, což v celé domácnosti způsobilo zmatek. Nick a Victoria, kteří uprchlíky v těsném závěsu sledovali, tu krizi zdatně zvládli za pomoci Royala a – překvapivě – Ainsley, která se ukázala jako celkem schopná ošetřovatelka.

„Angusi, i ty musíš připustit, že si lady Ainsley za daných okolností počínala dobře,“ řekla Victoria.

„To beru,“ zabručel uznale starý pán. „Ta holka si vedla líp, než jsem čekal. Ale pořád říkám, že je to taková anglánská fúrie, a náš Royal by s jejíma libůstkama neměl mít nic společnýho.“

Victoria zavrtěla hlavou. „Já mám o ni starost. Když byla tady, řekla pár věcí, které mě docela trápily. Lituju, že jsem neměla možnost dovědět se víc.“

„Neměla jsi čas kvůli tomu zatčení za vraždu,“ namítl Royal, „a tak si myslím, že můžeš být omluvena.“

Nick se zamračil. „Čím míň se bude o tom incidentu mluvit, tím líp. Nechci, aby mou ženu někdo rozčiloval připomínkami na tu mimořádně nepříjemnou dobu.“

„Ano, drahý,“ řekla Victoria uklidňujícím hlasem a poklepala ho po paži. „Protože se nakonec všechno v dobré obrátilo, tak všechno, co skončí dobře, je dobré.“

Koutky Nickových rtů se zvedly vzhůru. „Teď mě ale kočíruješ, lásko.“

„Ona nás kočíruje všechny, pokud sis toho nevšiml,“ řekl Royal. „Což je dobrá věc, jinak způsobíme víc problémů, než za co stojíme.“

„Mluv za sebe,“ řekl Angus povýšeně. „Já jsem dokonalej vzor ve srovnání se spoustou z vás.“

„Pokud ty jsi dokonalý vzor, já jsem Robert Bruce,“ řekl Royal. „Já vážně věřím, že jsem svou korunu nechal v salonu. Přineseš mi ji, dědečku?“

Angus se naježil. „Ty, poslouchej, kluku –“

Nick zažehnal hrozící Angusův výbuch. „Trochu jsme se vzdálili od našeho původního tématu, což byla Royalova budoucnost. Nemůže věčně jako tělo bez duše obcházet po Kinglasu. Potřebuje najít něco užitečného, co by udělal se svým životem.“

„No, nebudu ti děkovat, když mu dáš zase nějakou mou práci,“ řekl stařec. „Nebudeš mě ještě házet do starýho železa.“

Dědeček byl pochopitelně nedůtklivý, číhal na jakoukoli narážku na to, že už nepřispívá k rodinnému blahu nebo je v nějakém směru zátěží. Royal věděl přesně, jak se cítí.

„To jen že se zdá, že Royal neví kudy kam,“ vysvětlovala Victoria. „A my se snažíme vymyslet, jak tu situaci nejlíp vyřešit.“

„A dostanu taky slovo?“ zeptal se Royal cynicky.

Nevšímali si ho.

„Běžet za tou nafoukanou anglickou slečinkou by bylo to poslední, co by měl udělat,“ řekl Angus. „A kromě toho pochybuju, že by ho vůbec chtěla vidět.“

Royal si vzpomněl na Ainsleyin poslední dopis, který od ní dostal před několika týdny, ten, který vyzníval… smutně. „Vlastně nevím jistě, jestli by jí návštěva vadila.“

Nick odložil šálek čaje a vstal. „Rozhodnutí je samozřejmě na tobě. Ale byl bych ti vděčný, kdybys aspoň uvažoval o práci pro Logana.“

„A vy toho kluka nebudete proměňovat v nějakýho oslavovanýho úředníka,“ namítl Angus. „Zůstane tady na Kinglasu, kam patří.“

Dědeček měl na mysli, kde na něho bude moct dávat pozor, protože se pořád bál, že by Royal mohl utrpět nějakou recidivu, toho či onoho druhu.

„To bude v pořádku, dědečku,“ řekl Royal. „Neměj starost.“

„Ovšemže mám starost,“ zabručel Angus. „Vždyť jsi z toho měl skoro smrt, jak jsi bojoval za tu pitomou Angličanku.“

„Ehm,“ řekla Victoria hlasitě.

Nick poklepal starému pánovi na rameno. „Pojď, dědo. Chci se podívat na jižní stěnu stájí. Možná ji dokonce bude potřeba přestavět, rád bych slyšel tvůj názor.“

„Ovšem, hochu,“ odpověděl Angus, jehož pozornost to okamžitě odvedlo jinam. „Taky jsem na to myslel.“

„Tak jdeme na to.“ Nick začal Anguse postrkovat ke dveřím.

„Chlapče, nic si neplánuj bez toho, že by sis nejdřív promluvil se mnou,“ zavolal starý pán na Royala, než zmizel.

„Díky bohu,“ řekla Victoria s povzdechem. „Mám toho dědu opravdu ráda, ale někdy je s ním docela trápení.“

„Ale ty ho zvládáš nadmíru dobře.“

„Pokud Anguse jde zvládat. Přiznávám, že někdy mám chuť ho praštit jeho vlastními dudy.“

Royal se rozesmál a Victoria se na něj s úlevou usmála. „Ta debata už začínala být dost náročná, že? Promiň, že jsme způsobili takový poprask. Vím, že to nesnášíš.“

„Ujišťuju tě, že poprask opravdu není nutný. Jsem úplně v pohodě.“

Okamžik nato vtrhl do knihovny jeho mladší bratr. „Nick mi právě řekl, že Taffy udělala semínkové koláče,“ vydechl Kade a žuchl sebou na židli vedle Victorie. „Ach bože. Pár jste mi jich nechali.“ Hned si jeden nacpal do úst.

„Zlato, není třeba to hltat jako vlk,“ poznamenala Victoria a podala chlapci talířek a ubrousek. „Pamatuj na své způsoby.“

Royal se naklonil a popadl bratra za vlasy. „Když nebudeš opatrný, někdo by si tě mohl splést s jedním z dvojčat.“

„Taffy dělá semínkové koláče jen málokdy, tak mi to nemůžete vyčítat. A Graeme a Grant už zdaleka nejsou tak nevychovaní jako dřív,“ řekl Kade s plnými ústy.

„Polkni, než promluvíš, prosím tě,“ pokárala ho Victoria.

„Dvojčata se už trochu zcivilizovala díky tobě, Victorie,“ podotkl Royal. „My všichni jsme byli barbaři, než jsi sem přišla.“

„No, nebylo to tak zlé,“ opáčila Victoria.

„Ale ano, bylo.“

Zazubila se. „No dobrá, dvojčata a Angus byli zpočátku otřesní a tys byl jen o něco méně nepřijatelný. Pořád mám děsivé sny o svých prvních dnech na Kinglasu. Ale Kade byl od počátku báječný.“

Chlapec se jí láskyplně opřel o rameno a na Royala vrhl samolibý pohled, který ho rozesmál. Bylo skvělé vidět Kadea, jak si vede tak dobře po létech chatrného zdraví a utrpení.

„O čem jste to mluvili, když jsem přišel?“ zeptal se Kade a vzal si další koláč.

Victoria zaváhala a pohlédla na Royala. Ten pokrčil rameny.

„Bavili jsme se o tom, jestli by tvůj bratr neměl chuť navštívit lady Ainsley,“ řekla.

Kade se na Royala vážně podíval. „No, a proč ne?“

Royal mávl rukou. „Nevím jistě, jestli by mě chtěla vidět.“

„Chtěla,“ řekl Kade a zakousl se do koláče.

„Ty to víš určitě, co?“ řekl Royal suše.

Bratr nejdřív spolkl další obrovské sousto a pak přikývl. „Myslím, že tě lady Ainsley má ráda. Hodně.“

Royal ignoroval bodnutí v srdci. „Rozhodně mě ráda peskovala.“

Kade zavrtěl hlavou. „Ona to tak nemyslela. Byl to jen její způsob, jak s tebou jednat. Někdy dokážeš být docela protivný, víš? Ona ti to jen oplácela.“

„Kadeův názor docela dává smysl,“ podotkla Victoria.

Royal si to myslel také. Třebaže bylo Kadeovi teprve patnáct, byl vnímavější, než to odpovídalo jeho věku, a patrně víc než všichni ostatní Kendrickovi muži dohromady.

„A kromě toho,“ dodal hoch, „mám lady Ainsley rád proto, že vždycky říká přesně to, co má na srdci. To dospělí obvykle nedělají.“

„Je upřímná, to ti neberu,“ kývl Royal.

„Bez ohledu na tvou poněkud náročnou minulost s lady Ainsley,“ řekla Victoria, „souhlasím s Kadem. „Možná pro ni bylo těžké to přiznat, ale jsem si jistá, že ta holka je z tebe celá pryč.“

V jednu chvíli si tím byl také jistý, a hleďme, kam to dospělo.

„Možná,“ řekl neutrálním tónem.

„Pokud nic, je tvá kamarádka,“ pokračovala Victoria. „A mám pocit, že by právě teď kamaráda potřebovala.“

„I některého z nás proklatých Kendricků?“

„Zvlášť jednoho Kendricka,“ řekla pevně.

Konečně si připustil možnost o té myšlence vážně uvažovat. Jet znovu za lady Ainsley by byla výzva. Byli často jako dvě komety, které se srazily a vyrobily spoustu horka, hluku a kouře a také měly sklon zanechávat za sebou spoustu smetí, což nebylo příjemné pro nikoho, kdo se náhodou nacházel v dosahu výbuchu.

Navíc Royal vůbec nevěděl, co od něho to děvče chce. Párkrát za ním lady Ainsley přišla, jako by potřebovala útěchu a ochranu, ale pak ho odehnala a říkala, že ho už nikdy nechce vidět. Ta zpropadená holka byla tajemná jako Sfinga.

Ale přece mu tuto zimu třikrát napsala, ne?

Victoria se na Royala potutelně podívala. „Nikdy nebudeš vědět, co k tobě cítí, pokud se jí přímo nezeptáš.“

„Nejspíš předvede své city tak, že mi praští vázou o hlavu.“

„To je rozhodně možné, to připouštím,“ souhlasila Victoria. „Ale jestli má cenu to riskovat, to je otázka, na kterou si musíš odpovědět sám.“

„Lady A má můj hlas,“ vložil se do hovoru Kade, „navzdory tomu, co o ní všichni říkají. Je to skvělá baba, pokud chcete znát můj názor.“

Další z Kendrickových mužských očividně propadl značnému kouzlu Ainsley Matthewsové. A protože ten kluk byl z nich všech patrně nejchytřejší…

„Jak to vypadá, bráško, tak s tebou souhlasím.“ Royal se zvedl na nohy, tělem mu náhle projela neznámá energie. „A teď kdybyste mě prosím omluvili, musím se sbalit na cestu.“

„Ach bože,“ řekl Kade a natáhl se k čajovému podnosu. „Zbude pro mě víc koláče.“

2. kapitola

Royal přitáhl koně u napůl otevřené brány před příjezdovou cestou k panství Underhill. Brána by byla impozantní nebýt toho, že byla tak zrezivělá, až skoro vypadávala z cihlové zdi ohraničující odlehlou nemovitost. Stejně zanedbaný byl strážní domek. Byl napůl zhroucený, s pavučinami přes dveře, což svědčilo o tom, že už dlouho neměl obyvatele.

Lady Margaret Bairdová, Ainsleyina výstřední prateta, byla nejspíš tak nevlídná, jak hlásala její pověst.

Jízda do Cairndow byla obtížná. Normálně to byla snadná, půldenní záležitost, ale trestuhodně špatné cesty ho několikrát přiměly zpomalit Demetriuse k chůzi. Bylo dost zlé, že byl chromý jezdec, mít ještě chromého koně by bylo směšné.

Royal se předtím krátce zastavil v místní hospodě, kde napojil koně, hodil do sebe džbánek piva a místního hostinského se vyptával na lady Margaret. Ten chlapík byl pozoruhodně skoupý na řeč, zabručel jen, že Její Jasnost se stará o své věci – tak jako každý, kdo ví, co je co.

To byl podivný výrok vzhledem k tomu, že klepy jsou pro malé vysočinské vesnice životní mízou, zvlášť když se týkají šlechty, která tak zásadně ovlivňuje život místních lidí. Zda byl ten chlapík pouze loajální, měl špatnou náladu nebo mu to bylo jedno, to se dalo těžko odhadnout, a nikdo z ostatních přítomných v hospodě se nezdál být ochoten mluvit s cizím člověkem.

Pobídl Demetriuse kupředu. „Tak pojď, starouši. S trochou štěstí bude na konci téhle cesty oves a možná i teplá stáj.“

Běloušovo odfrknutí znělo stejně skepticky, jak se cítil i on. Pokud bude zbytek usedlosti zbědovaný tak jako strážní domek, možná se budou muset poohlédnout po něčem k večeři v lese. Bylo pro něj stále těžší představit si, že by Ainsley strávila týden, natož celou zimu na místě tak odlehlém a pochmurném. I vyježděná cesta vypadala smutně, lemovaná hustým stromovím z buků a jilmů, jejichž kmeny byly obrostlé bujným podrostem.

Nebylo pochyb o tom, že sem Ainsley opravdu přišla dobrovolně. Navzdory jejím hlasitým stížnostem, že ji otec vyhnal na Vysočinu, protože si odmítla vzít Cringlewooda, cítil Royal v jejích slovech úlevu. Chtěla vypadnout z Glasgow, jako by měla za patami smečku vlků. Když Royal žádal vysvětlení, proč odjíždí tak spěšně, odpověděla, aby si sakra hleděl svého.

Typická Ainsley.

Demetrius sebou trhl, když přes listím zapadanou cestu před ním přeběhly dvě rezavé veverky. Royal rychle koně uklidnil.

„Dávej pozor, pitomče,“ zamumlal si pod fousy.

Bude dost času přemýšlet o Ainsleyině podivném chování, až dorazí do Underhillu. Nicméně bylo stále docela možné, že se s ním odmítne setkat nebo ho její výstřední teta popadne za ucho a vyhodí.

Zaplašil tyto možnosti, projel zatáčku na cestě a vystoupal do malého svahu. Za lesem ležela velká pastvina, posetá ovcemi a chundelatými poníky, všichni se přátelsky popásali. Cesta se vinula mírně dolů a obtáčela živé ploty a roztroušené nádherné azalky v plném květu. Lemovaly ji shluky narcisů, dodávající krajině atmosféru jarní radosti.

Za živými ploty a překvapivými skvrnami barev se vynořilo panství Underhill, velký dům, který by krajině dominoval nebýt velkého jezera za ním a rozeklaných vrcholů na jeho druhé straně. Byla to typická skotská krajina vody, hor a oblohy, kterou celý život miloval. Božsky volná a drsně krásná, asi poslední místo, kde by člověk našel žádaný diamant britské smetánky.

Royalovi trochu poskočilo srdce v očekávání, že se brzy potká s oním vysoce vyleštěným drahokamem, ale raději to ignoroval. Přijel sem, aby se viděl s kamarádkou a snad i trochu povznesl vlastní chmurnou náladu. Pokud ho vůbec něco mohlo vykopnout z jeho nepříjemného duševního stavu, pak to byl Ainsleyin ostrý jazyk.

Pobídl bělouše ke klusu a vedl ho ze svahu dolů. Třebaže všechno, co dosud viděl, bylo zanedbané, prostory kolem domu nabízely lepší obraz. Ploty kolem pastviny byly dobře udržované, živé ploty zastřižené a ovce vypadaly jako šampioni – i po dlouhé zimě tlusté a zdravé. Kolem bahnic skotačilo celkem dost jehňat a poníci přikrytí dekami, zřejmě pracovní zvířata, se zdáli statní, zřejmě o ně bylo dobře postaráno.

Lady Margaret možná nedala na nějaké vnější zdání, ale bylo jasné, že o to, na čem skutečně záleží, se stará.

Pastviny vypadaly dobře udržované a dobytek ve špičkové kondici.

Ať se dál dělo cokoli, Ainsley nestrádala ve výstřední chudobě.

Royal sehnul hlavu proti ostrému větříku od jezera a pobídl svého velkého koně do cvalu. Za několik minut projel mezerou mezi nízkými kamennými zdmi, obklopujícími bezprostřední okolí usedlosti, a vjel na nádvoří před domem. Před vstupními dveřmi Demetriuse zastavil a zamračeně se rozhlédl po strašidelně opuštěném prostoru. Neklid, který se ho držel v lesích, se vrátil s plnou silou.

Do toho osamělého obrazu vůbec nezapadaly vstupní dveře, natřené veselou modrou barvou a působící jako uvítací znamení. Jedinou známkou života zde však byl plevel vyrůstající ze štěrku a párek skorců, kteří přelétávali z jedné věžičky na druhou.

Royal ho poplácal po krku. „Já vím, starouši, brzo to dáme do pořádku.“

„Říkám to teď.“