Hledá se autor bestselleru 2015
Sci-fi a fantasy příběhy

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Lucie Hlavinková, Monika Slíva Dvořáková, Ludmila Svozilová, Jan Kolda, Jáchym Švejnoha

Hledá se autor bestselleru 2015 – Sci-fi a fantasy příběhy – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Úvodem

Lucie Hlavinková / Seance

Monika Slíva Dvořáková / Novej džob

Ludmila Svozilová / Až se rozprší

Jan Kolda / Květy Étailinu

Jáchym Švejnoha / Zrcadlo osudu

Úvodem

Pátý ročník soutěže Hledá se autor bestselleru byl tentokrát zaměřen na žánr sci-fi a fantasy. Z více než dvou set došlých prací jsme nejprve v rámci redakce Nakladatelství Fragment vybrali patnáct finalistů. Poté už probíhal výběr podle vkusu hlasujících čtenářů a nároků odborné poroty ve složení: Kateřina Farná (redaktorka deníku Právo), Petr Hauzírek (dramaturg České televize), Stanislav Šulc (redaktor deníku E15) a Michaela Burdová (mladá úspěšná autorka fantasy).

Hlasování čtenářů a odborné poroty probíhalo ve dvou kolech. V prvním kole byla zveřejněna pouze první třetina každé postupující povídky, ve druhém kole druhá. Po prvním kole bylo vyřazeno pět povídek, po druhém dalších pět, až zbylo pět vítězných. Hodnocení poroty se s hodnocením veřejnosti shodovalo v případě povídek Seance a Až se rozprší. Povídka Novej džob se v prvním kole skvěle umístila v žebříčku poroty, u čtenářů propadla, ale v kole druhém si polepšila i u nich. Povídky Zrcadlo osudu a  Květy Étailinu byly jednoznačně na vítězných pozicích díky svým fanouškům z řad čtenářů webu.

Nyní nastává chvíle, kdy si můžete přečíst vítězné povídky celé – dochází k jejich „slavnostnímu odhalení“.

Jak byste hlasovali vy?

Pěkné čtení přeje

Nakladatelství FRAGMENT

1. místo
Lucie Hlavinková

Autorka o své povídce:

„Povídku Seance jsem začala psát s myšlenkou na úžasnou dobu přelomu 19. a 20. století, kdy byl objeven například rentgen, který najednou prostupoval hmotu, nebo kdy byly vynalezeny elektrické přístroje fungující díky neviditelné energii. Věda a technika byla ovlivněna teorií vícerozměrného prostoru, která byla v této době přijata – a na druhé straně spiritisté používali technické přístroje, aby přinesli „vědecký“ důkaz nadpřirozena.

Pohrála jsem si s myšlenkou, jak by vypadala naše civilizace, kdyby se to tehdy těm spiritistům náhodu povedlo! Co všechno by se asi změnilo, kdyby nějaký tajuplný ROZMĚR, který by přesahoval minulost i budoucnost, mohl lidi varovat před všemi hrůzami, jež je ve 20. století čekají.

Vizuální stránka příběhu je jednoznačně ovlivněna steampunkem a viktoriánským způsobem života, o kterém jsem se díky psaní této povídky mnohé dozvěděla, protože jsem chtěla, aby detaily působily co nejvěrohodněji.

Základem povídky však jsou především lidské vztahy a vlastnosti, které se nemění, ať je rozměrů kolem nás sebevíc, a proto je nutné na ně pohlížet s humorem. “

Seance

Vzpomenete si na ten pocit, který člověk zažívá ráno toho dne, kdy ho čeká významná zkouška nebo důležité setkání? Toho dne, kdy se může všechno změnit?

Emma zažívala právě takové ráno. Žaludek měla jako na vodě, plíce stažené a tváře zardělé nervózním očekáváním. Váhala, jestli si má korzet povolit, aby mohla vůbec dýchat, nebo ho naopak utáhnout, aby vypadala nadzemsky, jako že ani dýchat nepotřebuje. Bohužel, potřeba kyslíku ji přinutila k první variantě – s utaženým korzetem by nevypadala nadzemsky, ale spíš jako rudé rajče lapající po dechu, a to by vůbec nebylo žádoucí.

„Emmo, drahoušku, nebuď nervózní,“ řekl třesoucím se hlasem plným strachu její otec. Myslel to samozřejmě v dobrém, ale bohužel účinek to mělo přesně opačný. Emma začala být plná obav. Co když to nevyjde? Co když nedostanou licenci? Z čeho pak budou živi? Živobytí dosud obstarával otec. Opravoval hodinové strojky, ale zhoršující se zrak a třesoucí se ruce mu práci už úplně znemožnily. Mohl brát jen zakázky na velké přístroje, jeho pověst se zhoršovala a zákazníků ubývalo. Nyní byla starost o existenci na ní.

Emmin otec zažádal o udělení licence Komisi Jejího Veličenstva pro psychoskopii a teď oba čekali na příchod zvláštního Komisaře, který přezkoumá Emminy spirituální vlohy a schopnost mediumity, jestli odpovídají standardu. Pokud Komisař vše schválí, budou si moci otevřít krámek, pořádat legální seance a zabývat se spirituálním poradenstvím. Pokud neuspějí, asi půjdou po žebrotě.

Nemohli vydržet v domě, tak vyšli na ulici, aby se rozptýlili okolním ruchem. Taky nemůže škodit, když vzácného hosta přivítají už před domem. Aspoň dají najevo svoji neskonalou úctu. Ale že si ten Komisař dává načas!

Emmin otec roztržitě zíral do výlohy vedlejšího krámku, nedávno otevřeného. Ve výloze byly umně naaranžované výbojové trubice a bezpočet fotografických desek s obrázky nejrůznějších koster a kostí. Nápis ve výloze hlásal: „Nezapomenutelný zážitek pro celé rodiny! Nahlédněte pomocí paprsků X do svých útrob!“

„To je mi ale móda,“ zhodnotil podnikatele v sousedství opovržlivě, ale zároveň s kapkou závisti. Paprsky X byly žhavou novinkou a dveře se u nich netrhly. Celé rodiny se nechávaly fotografovat na památku a nejvíc v oblibě byly u válečných veteránů, kteří se mohli hrdě chlubit kulkami uvízlými v těle.

„To je asi on,“ žďuchla Emma do otce s napětím v hlase.

Ulicí se blížil parní automobil, ze kterého vystoupil vysoký muž v cylindru, perfektně padnoucím tmavém žaketu, s velkým černým kufrem a vycházkovou hůlkou ozdobenou nahoře stříbrnou hlavou šakala, emblémem Komise.

Emma se snažila o co nejlepší pukrle a otec vysekl hlubokou poklonu. „Račte, prosím, račte…“ rozpřáhl ruce na uvítanou a bolestivě praštil Emmu do ramene. Ta ani nesykla, i když se jí oči zalily slzami a viděla poněkud rozmazaně, jak si ji Komisař prohlíží od hlavy k patě. Připadala si skoro, jako by ji projížděly ty slavné paprsky X, jako by jí přísně vyhlížející Komisař viděl až do oněch inzerovaných útrob.

„Ták, ták, co to tady máme…“ vytáhl Komisař složku papírů hned, jakmile zasedl ke stolu v místnosti, kterou Emmin otec hrdě nazýval salonem. Emma se snažila, co jen mohla, aby pokoj dostál svému jménu, ale stuhy nemohly úplně zakrýt vybledlé tapety, fotografie místy opadanou omítku a přehozy byly z laciné látky a jen zvýrazňovaly oprýskanost nábytku.

„Pane Komisaři,“ odkašlal si otec. „Tedy vážený pane Komisaři, mohl bych vám nabídnout šálek čaje?“

Komisař uznale pokýval hlavou se zdviženým obočím a Emma v úžasu otevřela ústa. Čaj? Tady v Anglii? To není možné! Otec byl ochoten koupit něco tak drahého a vzácného? Bylo vidět, že mu na hostovi nesmírně záleží. Čaj je přece luxusní záležitost, jen pro bohaté, protože Indie a Srí Lanka, jediné země, kde se malé množství pěstuje, jsou německými koloniemi a nákup čaje je zatížen enormními daněmi. Najednou se lekla, že by to Komisař mohl brát jako úplatek. Proč má pocit, že všechno, co v jeho přítomnosti dělají, může být špatně? Asi proto, že nejsou zvyklí mít kolem sebe někoho tak důležitého a tak nóbl, to bude asi ono. Třesoucíma rukama opatrně nalila čaj a usedla zpět ke stolu, celá napjatá, se žaludkem staženým očekáváním.

„Ták, takže vy jste si zažádal královskou Komisi o licenci na provozování spiritistických služeb čtvrtého stupně, není-liž pravda?“ shrnul Komisař stručně situaci.

„Ano, jenom čtvrtého stupně, pane. Na nic vyššího rozhodně nepomýšlíme, jsme skromní lidé a chceme jenom slušnou živnost tady pro naše sousedství,“ odpověděl otec uctivě.

„Ták, ták. Takže běžné seance, přivolávání nižších duchů zesnulých příbuzných, nalézání ztracených předmětů a tipy na sázky do půl libry, ták?“ upřesnil Komisař.

Emmě začal být nějak nesympatický. Doposud se ho jenom bála, protože měl moc ovlivnit jejich životy, ale teď k němu začala pociťovat mírný odpor. To jeho „ták, ták“ jí znělo jako kvákání. Když se odhodlala zvednout k němu oči a prohlédnout si ho zblízka, pocit, že sedí naproti žabákovi, ještě zesílil. Nos měl baňatý a pokrytý hrbolky, přesně jako je ropucha pokrytá bradavicemi.

„Ták, a kdo bude médium. Tady slečna?“ zeptal se Komisař a vyslal k Emmě něco jako úsměv. „Jaká je vaše kvalifikace a zkušenosti, slečno?“

Emma sevřela lem ubrusu, aby si dodala odvahy: „Matka mi zemřela, když mi bylo dvanáct…“ Otec u těch slov smutně pokýval hlavou. „A od té doby mě navštěvuje v duchovní podobě. Párkrát s sebou přivedla i nějaké další příbuzné, ale ty jsem zaživa neznala. A absolvovala jsem kurz u madam Fayové.“

„Ták, to je dobře,“ zapsal si Komisař rozmáchlým písmem do svých papírů. „Madam Fayová, to je dobré doporučení… A jakým způsobem, slečno, předáváte? Slyšíte, vidíte nebo cítíte?“

„Všechno tohle,“ špitla Emma.

„Všechno? Ták?“ podivil se Komisař. „Neobvyklé…“ mírně se zamračil.

Otec poplašeně zamrkal. „Ještě čaj, pane Komisaři?“

Komisař blahosklonně přistrčil šálek. „A co materializace a telekineze? Ty jste, doufám, ještě nezkoušela?“

Emma cítila, jak ji otec pod stolem kopl. „Ne, to samozřejmě ne. Žádáme jen o čtvrtý stupeň, to bych si ani… netroufla.“

„No proto. Pravidla jsou velmi přísná, slečno, ták. A pravidla musíme dodržovat, že?“

„Ano, prosím,“ špitla Emma navenek způsobně, ale uvnitř se jí zachtělo vypláznout na toho žabáka jazyk. Co ji to jenom napadá? Takhle se chová slušná dívka? Teď ještě aby začala nosit sukně nad kotníky, ne?

Komisař ještě nějakou dobu vyplňoval svoje papíry a nakonec s nimi rázně plesknul o stůl. „Ták, řízení bylo tímto zahájeno. Zítra přesně v osm hodin večer přijdu na vaši zkušební seanci. Výběr účastníků je čistě na žadatelích, do toho Komise nijak nezasahuje, ale radil bych vám, aby účastníci byli čistě oblečeni, a nechci cítit ani kapku alkoholu!“ naklonil se k nim se zdviženým prstem a povýšeně se usmál. „Vyprovoďte mě, slečno!“ poručil Emmě, a když procházel dveřmi na ulici, nadhodil v ruce hůl se šakalí hlavou.

„Uf, to bylo něco!“ vydechla Emma vzduch naštvaně, ale i s úlevou. První dojem snad udělali dobrý, ale stálo je to hodně sil. „To byl ale nafoukanec!“

„To víš, Ir! Na nás Angličany shlížejí svrchu a mají nás za zaostalce a burany. Pořád zdůrazňují, že o Rozměru věděli už dávno. Jenomže zapomínají, že vědecký přístup, klasifikaci a měření přístroji jsme zavedli až my v Anglii. Ale to je od toho povýšenectví neodradí…“ pokrčil rameny a dopil zbylý čaj. Takovou vzácnost přece nevylijí a studený byl stejně pořád dost dobrý.

„Koho pozveme? Kdo by byl nejlepší, co myslíš?“ vzrušeně začala přemýšlet Emma nad složením účastníků zítřejší, tak důležité seance.

„Co třeba paní Coxová? S ní je to jednoduché, to bude jen pár ztracených věcí, protože je už, chuděra, dost popletená. Nic těžkého,“ přemýšlel nahlas otec. „Navíc se na tebe sama ptala a zajímá se o tebe odmalinka.“

„Paní Coxová, ano!“ nadšeně přisvědčila Emma. „Jenomže nebude cítit alkoholem?“ znejistěla náhle.

„Hm, vidíš,“ zamyslel se otec. „Na to budu muset dohlédnout. Ale pije jenom mentolku, tak snad… Třeba si Komisař bude myslet, že je to zubní prášek.“

„Paní Coxová už zuby nemá,“ připomněla Emma jemně.

„No a co mladý Herman, ten by se ti nelíbil?“ škádlivě navrhl otec.

Emma ohrnula nos: „Ten by se mi tedy nelíbil. Je to ucho!“

„Co je tohle za výrazy? Ale máš pravdu, z matčiny strany je Němec, a tak je hrozně změkčilý. Taková bačkora!“

„No právě!“ vykulila oči Emma.

„Jenomže by se nám hodil. Nedávno mu umřel německý dědeček, takže ho vyvoláš hodně rychle, a tím pádem uděláš skutečný dojem, nemyslíš?“ pragmaticky uzavřel otec.

„Pf!“ odpověděla Emma.

„Způsoby, mladá dámo!“ pokáral ji otec a pokračoval v přemýšlení. „Pozvěme ještě lékárníka. Potřeboval by vylepšit nějaké receptury, to je taky jistota. A navíc je tak silně cítit kafrem, že zaručeně přebije i mentolku paní Coxové,“ zamyslel se. „No a co kdybychom řekli ještě sousedovi. Tomu s těmi paprsky,“ navrhl ještě.

Emma byla upřímně překvapená: „Myslela jsem, že ti nejde moc pod fousy?“

„Ále, takhle to neříkej,“ nasadil otec smířlivý tón. „Veze se samozřejmě na té módní vlně, no, ale každý musí být z něčeho živ. Je to vzdělaný člověk, rozumí technice a třeba by nám dal slevu na nějakou tu radiografii.“

„Co?“ vyprskla Emma. „Ty se chceš taky nechat paprskovat? No tohle! To jsem nevěděla, že tě to tak zajímá!“

„Zajímá! Koho by to nezajímalo? Já se náhodou zajímám o všechny pokrokové věci. Dokonce jsem se tuhle zajímal i o tenhleten… jak se to… zemní olej!“ vítězoslavně si vzpomněl otec.

„Zemní olej?“ nevěřícně se zeptala Emma. „Myslíš tu černou smrdutou a mazlavou hmotu, kterou jsou ubozí chudí Orientálci nuceni používat na svícení? No fuj, to je přece k ničemu! Slušný džentlmen nebo dáma by se nikdy o nic takového nezajímali. Vždyť se to hodí jen na výrobu projímadla! Přišlo už několik napomenutí z Rozměru, že s takovou smrdutostí je lépe se nezabývat. Je to příliš přízemní.“

„Máš pravdu,“ zahanbeně přiznal otec. „No nic, já všechny obejdu a odevzdám jim pozvánku. Ty se nenechej ničím rozptylovat a hlavně se ničeho neboj. Všechno dobře dopadne, uvidíš!“

Emma přikývla. Taky si byla jistá, že všechno dobře dopadne. V tom případě jí ale nebylo jasné, proč se jí žaludek pořád kroutí a proč má celý den sucho v puse.

Účastníci seance se začali trousit už chvíli po sedmé. Každý chápal, že jde o nanejvýš důležitou věc, a že je absolutně vyloučené přijít pozdě. Paní Coxová dorazila první. Na hlavě měla evidentně svůj nejlepší čepec, povzbudivě na Emmu mrkla, vybrala si místo u okna a spokojeně usnula.

Jako druhý dorazil mladý Herman. Byl bledý, ruce se mu třásly a uhrovité čelo měl pokryté potem. Emmu zbožňoval už několik let, jak sama dobře věděla, ale nikdy si netroufl říci jí víc než jednu souvislou větu. Teď s ní má být takovou dobu v jedné místnosti, a dokonce může přispět k jejímu úspěchu! Tajně doufal, že takové eso, jako je jeho nedávno zesnulý dědeček, mu může zajistit její přízeň.

Zatím to však příliš slibně nevypadalo. Emma se sice na jeho pozdrav zdvořile uklonila, ale horní ret měla ohrnutý tak, že to působilo, jako kdyby při pohledu na něj potlačovala smích.

Lékárník dorazil v oblaku kafrové vůně, za což se každému omlouval, a radiografický soused, který se představil jako Eder, se přihnal poslední a na omluvu přinesl s sebou podivuhodný malý přístroj, který nazval generátorem blesků.

„Vážené dámy a pánové, vidím, že zde panuje jakési napětí, hahaha,“ zažertoval v pokusu zmírnit nervozitu všech zúčastněných před příchodem obávaného Komisaře. „Tak jsem si dovolil přinést toto zařízení, které využívá napětí elektrického, a zažehnout zde, takříkajíc, jiskru zábavy, haha,“ sklonil se nad přístrojem a zapojil pár drátů. Vyšlehly malé paprsky doprovázené hlasitým bouchnutím.

„Tfuj, to jsem se lekla!“ paní Coxové sjel čepec samým leknutím do týla. „Prokristapána, člověče, dejte to pryč! Co sem nosíte takové čertoviny, měl jste raději donést nějakou lahvinku!“ hubovala zaraženého pana Edera, který rychle mával rukama, aby rozptýlil štiplavý kouř. Avšak požadovaný účinek se dostavil, všichni na chvíli zapomněli na vážnost situace a podle své nátury se buď rozčilovali, nebo se smáli.

Po trojím zaklepání na dveře ale všichni rázem zmlkli. Lékárník poplašeně zamrkal a povolil si nákrčník. Pak si ho ale rychle znovu utáhl, aby udělal co nejlepší dojem. Mladý Herman vypoulil oči a na obličeji mu naskákaly rudé skvrny, pan Eder rychle smetl všechny dráty ze stolu a Emma s otcem se na sebe nejistě podívali. Jediný, kdo zachoval zdrženlivou důstojnost, byla paní Coxová, která si upravovala čepec. „No tak, drahá, běžte honem otevřít!“ pobídla Emmu, která se rychle vzpamatovala a uvedla Komisaře do místnosti. Ten všechny zúčastněné přejel přísným pohledem a poklepal hůlkou se šakalí hlavou o podlahu.

„Laudanum?“ osmělil se lékárník díky své profesionální zvědavosti.

Komisař přikývl. „Ták. Pomáhá mi zklidnit se a zároveň se vysoce soustředit po delší dobu při tomto navýsost důležitém úkolu.“