ALBATROS

Jack London   |   Bílý tesák

J ack Lo ndon

BÍLÝ

tesák

ALBATROS

Přeložil Vladimír Svoboda

Translation © Vladimír Svoboda, 1976

Illustrations © Lubomír Kupčík, 2003, 2012

ISBN 978-80-00-03010-4

Obsah

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1 Po stopě masa

KAPITOLA 2 Vlčice

KAPITOLA 3 Nářek hladu

ČÁST DRUHÁ

KAPITOLA 1 Souboj tesáků

KAPITOLA 2 Doupě

KAPITOLA 3 Šedý vlček

KAPITOLA 4 Stěna světa

KAPITOLA 5 Zákon masa

ČÁST TŘETÍ

KAPITOLA 1 Tvůrci ohně

KAPITOLA 2 Poddanství

KAPITOLA 3 Vyhnanec

KAPITOLA 4 Po stopě bohů

KAPITOLA 5 Úmluva

KAPITOLA 6 Hlad

ČÁST ČTVRTÁ

KAPITOLA 1 Nepřítel .svého rodu

KAPITOLA 2 Šílený bůh

KAPITOLA 3 Vláda nenávisti

KAPITOLA 4 Smrtící sevření

KAPITOLA 5 Nezkrotitelný

KAPITOLA 6 Učitel lásky

ČÁST PÁTÁ

KAPITOLA 1 Dlouhá cesta

KAPITOLA 2 Na jihu

KAPITOLA 3 Bohova říše

KAPITOLA 4 Volání rodu

KAPITOLA 5 Dřímající vlk

PSÍ ŽIVOT A DĚJINY JEDNOHO MUŽE

SLOVNÍČEK VÝSLOVNOSTI

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1 Po stopě masa

Zamrzlou říčku svíral po obou březích zasmušilý smrkový hvozd. Vichřice, která sotva ustala, servala ze stromů bílý příkrov jinovatky, v houstnoucím šeru se do sebe navzájem zaklesly svým větvovím, černé a sveřepé. Nad krajinu se snášelo nesmírné ticho. Divočina znehybněla, zmrtvěla, z její siroby a mrazu čišela tesknota, a ještě cosi navíc. Jako by sem doléhala ozvěna opovržlivého smíchu, posměchu skličujícího víc než všechny žaly, odlesk přezíravého úsměšku sfingy, mrazivého jako led a krutě sebejistého. Marnosti života se tu vysmívala sama divočina, urputné a nepřístupné vědomí věčnosti, samo ledové srdce nehostinných severních pustin.

A přece se sem život dral, neústupně se jí protivil. Po zamrzlé hladině bystřiny se pachtilo spřežení tažných psů, podobných spíše vlkům. Zježenou srst měli ojíněnou mrazem. Dech jim mrzl ve vzduchu, sotva opustil tlamu, vyrážel v oblacích páry a usedal jim v sněžných krystalcích na kožichy. Na sobě měli kožené postroje a také do saní, které táhli za sebou, byli zapřaženi koženými postraňky. Saně neměly samostatné sanice. Byly zhotoveny ze silné březové kůry a spočívaly na sněhu celou svou plochou. Přední hranu měly zatočenu vzhůru, aby lépe najížděly na kyprou vlnu, kterou hrnuly před sebou. Naložena na nich byla obvyklá všehochuť - pokrývky, sekery, kotlík na kávu, pánev; nejvíce však na nich upoutávalo pozornost nejrozměrnější zavazadlo - úzká dlouhá truhlice.

Před psy se plahočil muž na širokých sněžnicích. Za saněmi se těžce vlekl druhý. A v truhle na saních se vezl třetí, pro kterého už všechny strasti skončily. Divočina ho zkrušila a udolala; bylo po vzdorování, znehybněl jako všechno kolem. Severská pustina nemá rozruch v lásce. Život, to je pohyb, a právě ten ji nejvíc popuzuje, říše ledu usiluje zničit vše, co se hýbe. Zmrazuje vodu, aby nemohla odtékat do moře; zahání mízu ze stromů, takže promrzají do samé dřeně; ze všeho nejvášnivěji a nejkrutěji pak mučí a drtí člověka - nejnepokojnějšího ze všech živých tvorů, jenž se znovu a znovu vzpouzí proti té svévoli, podle níž by mělo všechno konání posléze ustat.

Před saněmi i za saněmi se dál prodírali oba nepoddajní a nepokoření muži. Stále ještě byli naživu, dýchali. Byli zachumláni do kožešin a do měkce vydělané kůže. Obočí, tváře i rty měli tak ojíněné krystalky zmrzlého dechu, že rysy jejich obličejů vůbec nebylo možno rozeznat. Podobali se přízrakům, postavám pohřebního průvodu z podsvětí. Ale pod maskami se skrývali lidé, neohroženě si razící cestu tímto ztichlým světem zhouby a zmaru, nicotní opovážlivci, kteří podstoupili obrovské dobrodružství a postavili se silám světa tak odlehlého, tak cizího a bezkrevného jako sama propast vesmíru.

Putovali beze slova, šetřili dechem. Ze všech stran na ně doléhalo tísnivé a téměř hmatatelné ticho. Tížilo jejich mysli, tak jako tlak vody v hlubinách svírá tělo potápěče. Drtilo je tíhou nekonečného prostoru a neodvratné sudby. Pronikalo i do posledního koutku jejich vědomí, vytlačovalo z něho všechno lidské chvastounství a domýšlivost; vnímali, jak nepatrní a malí jsou, nic než pouhá smítka, bláhově a pošetile se zmítající ve složité hře mocných a slepých živlů.

Uplynula hodina, minula druhá. Bledé světlo krátkého dne bez slunce se začínalo vytrácet. Do ztichlého vzduchu se vzneslo vzdálené zavytí. Překotně stoupalo až k nejvyššímu tónu, zlomilo se napětím a poté zvolna zanikalo. Mohlo by to být zalkání duše zatracence, kdyby v něm současně nezněla urputná dravost a posedlost hladu. Muž před saněmi otočil hlavu, až se pohledem setkal se zraky svého druha vzadu. Nad dlouhou truhlou na sebe kývli.

Ozvalo se druhé zakvílení, projelo vzduchem ostře jako nůž. Oba lovci zapátrali, odkud přichází. Bylo to kdesi vzadu na sněhové pláni, kterou právě překročili. Třetí zavytí se ozvalo v odpověď rovněž zezadu, poněkud nalevo od předešlého.

„Jdou asi po nás, Bille,” řekl muž před saněmi.

Měl ochraptělý, nepřirozený hlas, promluvil zřejmě jen s velkou námahou.

„Není tu kouska masa,” odpověděl jeho druh. „Kolik dní už jsem neviděl ani králičí stopu.”

Dál už nehovořili, jen napjatě sledovali vytí lovící smečky, jež se vzadu za nimi nepřestávalo ozývat.

Za soumraku zabočili se psy do smrkového podrostu na břehu bystřiny a utábořili se. Rakev se u táborového ohně proměnila v lavici i stůl. Psi se na druhé straně ohně shlukli, vrčeli na sebe sice a rvali se, nejevili však sebemenší chuť zatoulat se do tmy.

„Tak se mi zdá, Henry, že se naši pejsánkové náramně drží tábora,” poznamenal Bill.

Henry, který dřepěl u ohně, jen přikývl. Hodil právě do hrnku kousek ledu, aby kypící káva rychleji sedla. Nepromluvil, dokud se neusadil na rakvi a nedal se do jídla.

„Ti vědí, kde mají kůži v bezpečí,” řekl. „Radši se sami nažerou, než by se nechali sežrat. Ti jsou, panečku, mazaní.”

Bill zavrtěl hlavou. „Nevím, nevím.”

Jeho druh na něho zvědavě pohlédl. „To je poprvé, co tě slyším pomlouvat jejich inteligenci.”

„Henry,” pokračoval Bill a žvýkal uvážlivě fazole, „nevšiml sis náhodou, jak vyváděli, když jsem je krmil?”

„To ano, řádili víc než jindy,” uznával Henry.

„A kolikpak máme vlastně psů, Henry?”

„Šest.”

„Tak poslouchej, Henry...,” řekl Bill a odmlčel se, aby dodal svým slovům náležité váhy. „Něco ti povím. Máme šest psů, že jo. Vzal jsem z pytle šest ryb. Každému jsem dal po jedné a jedna se mi nakonec nedostala.”

„Tak jsi asi špatně počítal.”

„Do šesti počítat umím. Šest psů máme,” opakoval Bill znovu bez jakéhokoli vzrušení. „Rozdal jsem šest ryb. A na Jednoušáka se nedostalo. Musel jsem znovu sáhnout do rance a vyndat pro něho ještě jednu navíc.”

„Ale my přece máme odjakživa jenom šest psů,” řekl Henry.

„Neříkám, že to všechno byli psi, Henry,” pokračoval Bill, „jenže rybu jich dostalo sedm.”

Henry přestal jíst, pohlédl přes oheň směrem k psům a spočítal je.

„Teď jich je ale jen šest,” zjistil.

„Já viděl ještě jednoho, utekl pak do závějí,” prohlásil Bill neochvějně. „Já jich viděl celkem sedm.”

Henry na něho soucitně pohlédl a řekl: „Ty ani nevíš, hochu, jak já si oddechnu, až budeme mít tuhle cestu za sebou.”

„Co tím chceš říct?”

„Myslím, že už ti ten náš náklad jde na nervy, že kolem sebe začínáš vidět strašidla.”

„Taky mě to nejdřív napadlo,” odpověděl Bill zasmušile. „A jak jsem ho viděl utíkat po sněhu, jdu, podívám se, a tam po něm zbyly stopy. Přepočítám psy a je jich pořád šest. Ale ty stopy tam pořád ještě jsou. Chceš se přesvědčit? Ukážu ti je.”

Henry neodpověděl, mlčky ukusoval, dokud nedojedl a nezapil večeři ještě posledním hrnkem kávy. Pak si hřbetem ruky otřel ústa a řekl: „Tak ty si myslíš, že to byl... ”

Přerušilo ho dlouhé, naříkavé zavytí odkudsi z temnot, výhružné a ponuré. Odmlčel se, zaposlouchal se, a pak mávl rukou směrem, odkud zvuk přicházel, a dokončil větu: „...jeden z tamtěch?”

Bill přikývl. „Jo, přesně tak. Sám sis přece taky všiml, jak se psi rozdováděli.”

Jedno zavytí odpovídalo druhému, ráz naráz, dosavadní ticho se proměnilo v ďábelský ryk. Vlčí volání zaznívalo ze všech stran a psi se s netajeným strachem schoulili tak blízko k ohništi, až jim žár ožehával srst. Bill přihodil na oheň dřevo a zapálil si dýmku.

„Tak se mi zdá, že tě něco žere,” řekl mu Henry.

„Poslyš, Henry...,” Bill chvíli zamyšleně bafal a pak pokračoval: „Tak ti mě napadlo, že tomuhle je zatraceně líp, než kdy bude nám.”

Ukázal palcem na rakev, na níž seděli, aby dal najevo, koho tím myslí.

„Až jednou umřeme my, Henry, budeme mít štěstí, když na nás nasypou dost kamení, aby se na nás nedostali psi.”

„Však my taky nemáme takové příbuzenstvo a peníze a všechno ostatní, jako má on,” odsekl Henry. „Pohřeb s takovýmhle převozem na dálku, to si my sotva budeme moct dovolit.”

„Stejně mi nejde na rozum, Henry, proč se zrovna takovýhle chlap, který je doma ve vlasti lordem nebo čím vlastně a nemusí se starat, čím se nacpe a čím přikreje, zatoulal až na tenhle mizerný konec světa. Fakt to nedokážu pochopit.”

„Mohl se dožít krásného věku, kdyby byl zůstal sedět na zadku doma,” souhlasil Henry.

Bill už otvíral ústa, ale zarazil se. Ukázal namísto toho do tmy, která je ze všech stran obklopovala jako stěna. V naprosté černotě nebyl sice patrný ani náznak tvaru, bylo tam však vidět dvojici očí, žhnoucích jako řeřavé uhlíky. Henry jen ukázal hlavou na druhý pár a na třetí. Kruh planoucích očí se stahoval okolo jejich tábora. Tu a tam se některé pohnuly nebo zmizely, ale za okamžik byly opět na místě.

Psi byli stále neklidnější; v náhlém návalu strachu se splašeně vrhli na tu stranu ohniště, kde seděli oba lovci, a přikrčeni se jim plazili u samých nohou. Ve strkanici se jeden ze psů převalil až na okraj ohně, zakňučel bolestí a strachy, začpělo to připálenou srstí. Za nastalého zmatku se rozkolísal i kruh světélkujících zraků a na okamžik maličko ustoupil, ale ustálil se opět, jakmile se psi utišili.

„Zatracená smůla, Henry, že nám došlo střelivo, co?”

Bill dokouřil a pomáhal kamarádovi ustlat lůžko z kožešin a pokrývek na smrkových větvích, které na sníh rozložil už před večeří. Henry nevrle zabručel a rozvazoval si mokasíny.

„Kolik jsi říkal, že máme ještě nábojů?” zeptal se.

„Tři,” odpověděl Bill. „Kéž bych jich tak měl tři stovky! To bych jim něco ukázal, hrom aby do nich!”

Zlostně zahrozil žhoucím očím pěstí a opatrně si postavil mokasíny k ohni.

„A kéž by už aspoň trochu povolily ty mrazy!” lamentoval dál. „Celých čtrnáct dní se už teploměr ani nehnul. Kéž bych se býval na tuhle cestu vůbec nevydával, Henry! Nějak se mi to nezdá, vůbec se mi to nelíbí! Nejsem nějak ve své kůži. Kdyby tak. kdybych já. kdyby už tak celá tahle cesta chtěla být za námi! Sedět takhle spolu u krbu ve Fort McGurry a rozdat si partičku karet, to by bylo!”

Henry jen zamručel a zavrtal se do přikrývek. Už skoro usínal, když ho znovu vyrušil kamarádův hlas.

„Poslyš, Henry, když si tamten sedmý přišel pro rybu - jak to, že se do něho naši psi nepustili? To mi nejde na rozum.”

„Tobě vůbec pořád nejde něco na rozum, Bille,” odpověděl Henry rozespale. „Dřív jsi takový nebýval. Mlč už a koukej radši usnout. Uvidíš, že ráno budeš zase pěkně v kupě. Máš to nejspíš od žaludku, to je celý ten tvůj problém.”

Lovci spali a bok po boku zhluboka oddychovali pod společným přikrytím. Oheň dohasínal a žhoucí oči svíraly stále těsněji kruh, kterým obklíčily tábor. Psi se strachy schoulili do klubka, jen tu a tam výhružně zavrčeli, když se některá dvojice zraků až příliš přiblížila k ohni. Jednu chvíli dosáhla vřava takové síly, že probudila Billa. Opatrně, aby nevzbudil Henryho, vstal a přihodil na ohniště víc dřeva. Oheň vzplál a kruh očí se opět roztáhl. Bill letmo pohlédl na schoulené psy. Promnul si oči a prohlížel si je pozorněji. Potom zalezl zpátky pod pokrývky.

„Henry!” řekl. „Slyšíš, Henry?”

Henry si hlasitě povzdychl, když se probral, a mrzutě se zeptal: „Copak zase máš?”

„Nic, jen to, že už jich je zase sedm. Zrovna jsem je počítal.”

Henry zprávu přijal s brouknutím, které vzápětí přešlo v chrápání, jak znovu usínal.

Ráno se Henry probudil první a zburcoval svého společníka ze spánku. Do rozbřesku měli ještě tři hodiny, třebaže už bylo šest; Henry se dal ve tmě do vaření snídaně, zatímco Bill balil přikrývky a chystal se utáhnout náklad řemeny.

„Poslyš, Henry,” zeptal se najednou, „kolik že máme těch psů?”

„Šest.”

„Chyba,” hlásil vítězoslavně Bill. „Zase už sedm?” zapochyboval Henry. „Ne, pět; jeden zmizel.”

„Ksakru!” zaklel Henry vztekle, nechal vaření a šel psy přepočítat.

„Máš pravdu, Bille,” potvrdil pak. „Špekoun je pryč.” „A byl to dobrý tahoun, běhával jak namydlený blesk, když se dostal do tempa. Jen se za ním prášilo.”

„Marná sláva,” uzavřel Henry. „Toho schramstli ještě zaživa. Vsaď se, že jim štěkal ještě v žaludku, hrom do nich.”

„Býval to vždycky dost hloupý pes,” konstatoval Bill.

„Jenomže ani hloupý pes nemá být natolik hloupý, aby se dobrovolně rozběhl spáchat sebevraždu.” Henry si prohlížel zbytek spřežení a zkušenýma očima zvažoval přednosti každého jednotlivého zvířete. ,Vsaď se, že z těchhle ostatních by takovou pitomost žádný neudělal.”

„Ty bys neodehnal od ohně ani klackem,” přisvědčil Bill. „Odjakživa jsem byl přesvědčený, že to Špekoun nemá v hlavě docela v pořádku.”

A to byl celý pohřební proslov nad mrtvým psem na oné severní stezce - méně skoupý než řeč nad mnohým jiným psem, ba i než smuteční projev nad leckterým člověkem.

KAPITOLA 2 Vlčice

Nasnídaní, se skrovnou táborovou výbavou připoutanou řemeny na saně, se obrátili zády k přívětivému ohni a vydali se do tmy. Rázem se kolem nich rozlehlo vytí, dravé a pochmurné volání, jak se vlci navzájem dorozumívali mrazivou tmou. Nebylo jim do řeči. V devět hodin se začalo rozednívat. V poledne se obloha na jihu rozehřála dorůžova a naznačila, kde zastiňuje oblina Země polední slunce před světem severu. Růžová záře však rychle bledla. Šedavé denní světlo vydrželo ještě do tří hodin, potom se i ono vytratilo a na tesklivou a ztichlou zemi se snesl příkrov arktické noci.

Jak tma houstla, přibližoval se jekot lovící smečky zprava, zleva, zezadu - ozýval se teď tak blízko, že nejednou dolehl na pachtící se psy strach a ve zmatku se shlukovali do klubka.

Po jednom takovém zastavení řekl Bill, když se mu konečně spolu s Henrym podařilo srovnat psy v postraňcích: „Kdyby už tak konečně někde narazili na zvěř a nás nechali na pokoji!”

„Jdou mi už opravdu hodně na nervy,” připustil Henry.

Pak už nepromluvili, dokud se neutábořili.

Henry se právě nakláněl nad bublajícím kotlíkem s fazolemi a přidával do nich led, když ho vylekal náhlý zvuk úderu, Billův výkřik a bolestivé zakňučení z klubka psů. Vztyčil se a stačil ještě zahlédnout, jak do skrytu tmy mizí po sněhu nezřetelný stín. Až pak si uvědomil, že mezi psy stojí napůl vítězně, napůl schlíple Bill, v jedné ruce drží klacek, v druhé za ocas půlku sušeného lososa.

„Půlku sežral,” hlásil, „ale jednu ode mne přece jen slíznul. Slyšel jsi ho, jak zavřeštěl?”

„Jak vypadal?” zeptal se Henry.

„Nebylo ho dobře vidět. Ale měl čtyři nohy a tlamu a chlupy jako každý pes.”

„Nejspíš nějaký krotký vlk.”

„Zatraceně krotký, ať je to co chce, takhle si přijít ke krmení a schramstnout porci ryby!”

Když se toho večera najedli a usazeni na truhle bafali z dýmek, začal se kruh žhnoucích očí svírat ještě těsněji než den předtím.

„Kdyby už tak narazili třeba na stádo losů a odtáhli a nám už dali svatý pokoj,” řekl Bill.

Henry něco mrzutě zabručel a další čtvrt hodiny seděli mlčky. Henry hleděl upřeně do plamenů, Bill na kruh očí svítících ve tmě na samé hranici světla ohně.

„A kdybychom už tak dojížděli do Fort McGurry!” začal znovu.

„Nech už konečně toho skuhrání a toho věčného honění bycha,” vybuchl zlostně Henry. „Asi tě pálí žáha, to bude to hlavní, co tě trápí. Spolkneš lžičku sody, notně se ti uleví a hned z tebe bude snesitelnější společník.”

Ráno Henryho probudil proud zuřivých kleteb, řinoucí se z Billových úst. Henry se zdvihl na lokti a uviděl svého druha, jak stojí mezi psy u nově rozdmýchaného ohně a s tváří zkřivenou vztekem prudce šermuje rukama.

„No tak,” chlácholil ho Henry. „Co je zas?”

„Žabák je pryč.”

„Nepovídej!”

„Říkám ti - je pryč.”

Henry vyskočil z pokrývek a letěl ke psům. Spočítal je pečlivě a potom svorně s kamarádem proklínal divočinu, která je právě oloupila o dalšího pomocníka.

„Žabák byl z nich ze všech nejsilnější,” uzavřel Bill.

„A žádný hlupák to věru nebyl.”

To byla celá pohřební řeč, druhá ve dvou dnech.

Po neveselé snídani zapřáhli zbylé čtyři psy do saní. Byl to den navlas stejný jako všechny předešlé. Oba muži se beze slova plahočili pláněmi ledového světa. Ticho rušilo jen vytí jejich pronásledovatelů, kteří se jim - sami neviděni - pověsili na paty. Za odpoledního soumraku zněly tyto signály stále blíž, jak se vlci podle svého zvyku stahovali do jejich blízkosti. Psi byli podráždění a vylekaní a ze strachu zamotávali postraňky, což oba muže sužovalo stále víc.

„Však já vám ty vaše výlety zatrhnu, bando pitomá,” řekl spokojeně Bill, když se navečer zvedl od dokončené práce.

Henry nechal vaření a šel se podívat. Jeho kamarád psy nejen přivázal, ale upoutal je po indiánském způsobu tyčkami. Každý pes dostal na krk obojek. K obojku přivázal Bill silnou hůl, přes metr dlouhou, a přitáhl ji psovi tak těsně pod bradu, že se nemohl dostat zuby k poutajícímu řemeni. Druhý konec tyče uvázal ke kůlu zaraženému do země. Pes nemohl přehryzat řemen na svém konci hole, a tyč ho zase nepustila k řemenu na druhém konci. Henry pochvalně přikyvoval.

„To je jediná věc, která platí i na Jednoušáka a která ho tu udrží,” řekl. „Jinak ti překouše řemen tak čistě a skoro tak rychle, jako bys ho přeřízl nožem. Ráno je tu budeme mít všechny pěkně pohromadě jedna radost.”

„To si piš, že jo,” ujišťoval ho Bill. „Sázím se o ranní kafe, že nebude chybět ani jeden.”

„Jako by věděli, že do nich nemáme čím bouchnout,” posteskl si Henry, když šli spát, a ukázal na planoucí kruh očí, který je svíral.

„Párkrát je takhle postrašit, to bys koukal, jak by hned byli uctivější. Noc co noc lezou blíž. Zastiň si oči před ohněm a dobře se dívej - tamhle! Viděls?”

Chvíli se oba věnovali podívané na neurčité stíny, pohybující se z dosahu světla táborového ohně. Při delším bedlivém pohledu na místo, které prozrazovala dvojice planoucích očí, nabýval každý stín pozvolna tvaru šelmy. Bylo dokonce vidět, jak se šeré obrysy pohybují. Pak upoutaly pozornost mužů nějaké zvuky z místa, kde byli uvázáni psi. Jednoušák vyrážel krátká dychtivá zakňučení, natahoval se na konci své tyče do tmy a chvílemi ve své snaze ustával jen proto, aby na tyč divoce zaútočil zuby.

„Jen se na to koukni, Bille,” šeptl Henry.

Do plného světla plamenů vklouzlo kradmo zvíře ne nepodobné psu. Pohybovalo se ostražitě i drze zároveň, opatrně sledovalo zrakem oba muže, ale pozornost přitom upíralo především na psy. Jednoušák se natáhl na celou délku tyče k vetřelci a dychtivě zakňučel.

„Ten pitomý Jednoušák nevypadá zrovna ustrašeně,” řekl Bill polohlasem.

„Je to vlčice,” odpověděl šeptem Henry, „tak to tedy bylo se Špekounem a se Žabákem. Dělá smečce vnadidlo: psa nejdřív odláká, pak se na něj ostatní vrhnou a sežerou ho.”

V ohništi zapraskalo. Ohořelé poleno se skácelo a zasršelo. Záhadný tvor při tom zvuku uskočil zpátky do tmy.

„Něco mi dochází, Henry,” oznamoval Bill.

„A co?”

„Že je to ta, kterou jsem přetáhl klackem.”

„O tom vůbec nepochybuj,” odpověděl Henry.

„A navíc,” pokračoval Bill, „to, jak se vyzná u ohně, to je až podezřelá mazanost.”

„Ví toho o nás určitě víc, než by se na slušnou vlčici patřilo,” souhlasil Henry. „Vlčice, která ví, kdy má přijít ke krmení se psy, ta už má něco za sebou.”

„Starý Villan míval psa, který mu utekl s vlky,” přemýšlel Bill nahlas. „Já to zažil. Střelil jsem toho psa ve vlčí smečce na losím pastvišti nahoře na Pasekovém potoce. A starý Villan pak plakal jako malé děcko. Tři roky ho neviděl, povídal. Celou tu dobu žil pes s vlky.”

„Myslím, že jsi uhodil hřebík na hlavičku, Bille. Ten vlk je vlastně pes a mockrát žrával ryby z lidských rukou.”

„A jestli mi vleze do rány,” prohlásil Bill, „tak se z toho vlka, co je vlastně pes, stane docela obyčejná chcíplotina. Další psy už si nemůžeme dovolit ztrácet.”

„Máš už ale jen tři náboje,” varoval ho Henry.

„Počkám si, až bude docela blízko,” ubezpečil ho Bill.

Ráno Henry přiložil na oheň a uvařil snídani za doprovodu chrápání spícího kamaráda.

„Ty jsi spal tak sladce,” prohlásil, když budil Billa k snídani, „že jsem neměl srdce tě burcovat.”

Bill se dal ospale do jídla. Zjistil, že hrnek na kávu má prázdný, a hmátl po kotlíku. Nedosáhl však na něj, Henry si ho postavil až k sobě.

„Poslouchej, Henry,” zabručel Bill, „nezapomněls na něco?” Henry se náramně pozorně rozhlédl kolem sebe a pak zavrtěl hlavou. Bill pozvedl prázdný šálek. „Aha, káva. Ale tu nedostaneš.” „Copak, došla?” zeptal se Bill mrzutě. „Ne.”

„Nebo si snad myslíš, že by taky mohla uškodit mému trávení?”

„Ne-e.”

Billovi se hněvem nahrnula krev do tváří. „Tak to jsem opravdu celý žhavý na to, jak mi to vysvětlíš,” řekl.

„Fešák je pryč,” odpověděl Henry.

Beze spěchu, s unaveným pohledem člověka, jenž kapituluje před nepřízní osudu, Bill pootočil hlavu a z místa, kde seděl, zvolna počítal psy.

„Jak se to stalo?” zeptal se otupěle.

Henry pokrčil rameny. „Nevím. Jestli mu snad ten řemen nepřekousal Jednoušák. Sám to Fešák udělat nemohl, to je jistá věc.”

„Ten neřád zatracená!” Bill se vyjadřoval nevzrušeně a pomalu, nechtěl dát najevo hněv, který ho sžíral. „Když si nedokázal přehryzat svůj vlastní řemen, tak to udělal aspoň Fešákovi.”

„No, počítám, že ten už má touhle dobou po starostech, že už se prohání po okolí v břiše alespoň dvaceti vlků.” To byla celá Henryho pohřební řeč nad dalším ztraceným psem. „Nalej si kávu, Bille.”

Ale Bill zavrtěl hlavou.

„No tak!” pobízel Henry a přistrkoval mu kotlík.

Bill odstrčil i svůj hrnek. „Hrom by do mě musel uhodit, kdybych si vzal. Řekl jsem, že nechci kafe, jestli jediný pes zmizí. Tak ho taky nechci!”

„Moc dobrá káva,” lákal ho Henry.

Ale Bill se zatvrdil a nenapil se; spláchl suchou snídani jen nadávkami na Jednoušáka za kousek, který jim provedl.

„Dnes je přivážu tak, že jeden na druhého nedosáhne,” prohlásil Bill, než se vydali na cestu. Ušli sotva sto metrů, když se Henry, který šel před saněmi, shýbl a zvedl cosi, na co šlápl sněžnicí. Bylo ještě tma a nebylo vidět, ale poznal tu věc po hmatu. Hodil ji za sebe, takže dopadla na saně a skutálela se až k Billovým nohám.

„Možná že to budeš na uvazování ještě potřebovat,” křikl Henry.

Billovi uklouzl výkřik. Tohle bylo tedy všechno, co po Fešákovi zbylo - tyčka, ke které byl přivázán.

„Zhltli ho i s chlupy,” hlásil Bill. „I ta tyčka je dočista obraná, jako olízaná. Sežrali řemínky na obou koncích. Ti jsou zatraceně vyhládlí, Henry, a ještě z nich budeme mít cestou dost těžkou hlavu.”

Henry se vzdorovitě zasmál. „Vlci mě sice ještě takhle nepronásledovali, ale prožil jsem už ledacos horšího, a vždycky jsem vyvázl se zdravou kůží. To by si ty potvory musely ještě někoho přizvat, aby stačily na Billova kamaráda.”

„No, nevím, nevím,” řekl Bill pochybovačně.

„Dozvíš se to, jen co dojedeme do Fort McGurry.”

„Není mi moc do smíchu,” stál si na svém Bill.

„Jsi celý zelený,” konstatoval Henry. „Potřebuješ chinin. Jak dorazíme do Fort McGurry, nacpu ho do tebe pořádnou dávku.”

Bill nad tou diagnózou nesouhlasně zabručel a zmlkl. V devět se rozednilo. Ve dvanáct trochu zahřálo jižní obzor neviditelné slunce, a pak už se snášela studená šeď, která po třech hodinách přešla v tmu. Chvíli potom, co se sluníčko marně pokusilo vystoupit nad obzor, vklouzl Bill rukou pod plachtu na saních, kde měl pušku, a řekl: „Jeď zatím dál, Henry, já se trochu porozhlídnu kolem.”

„Kdyby ses raději držel saní!” hartusil jeho kamarád. „Máš jen tři náboje a kdovíco se může stát.”

„No vida, kdo tu sýčkuje!” vyjel vítězoslavně Bill.

Henry neodpověděl a lopotil se dál se saněmi sám, občas se však stísněně ohlédl do šedavé pustiny, v níž jeho druh zmizel. Spatřil ho opět až za hodinu, Bill si mezitím nadběhl přes vršky, které musely saně objíždět.

„Rozptýlili se a slídí kolem,” řekl Henrymu. „Drží se nás a zároveň hledají nějakou zvěř. Vědí, že nás stejně dostanou a že prostě stačí vyčkávat. Zatím hodlají sežrat to, co kde najdou k snědku.”

„Chtěl jsi snad říct, že si myslí, že nás dostanou,” odrážel ho Henry.

Ale Bill se nedal. „Já je viděl, člověče. Jsou strašlivě vyhublí. Nežrali už určitě celé dlouhé týdny, snad až na Špekouna, Žabáka a Fešáka - a je jich tolik, že se na všechny snad ani nedostalo. Žebra mají jako valchy, mohl bys jim je spočítat. Povídám ti, že hlady úplně šílí. Ještě se z toho vzteknou, a pak něco uvidíš.”

Po několika minutách Henry, který teď šel za saněmi, varovně hvízdl. Bill se ohlédl, a pak potichu zastavil psy. Z nejbližšího zákrutu cesty za nimi, přímo v jejich stopě, vyběhl jasně viditelný huňatý stín. Čenich měl až u sněhu a klusal podivuhodně plavným a lehkým krokem. Když stanuli, zastavil se také, zvedl hlavu a pozoroval saně. Rozšířené, chvějící se nozdry lapaly a zkoumaly jejich pach.

„Je to ta vlčice,” šeptl Bill.

Psi ulehli do sněhu a Bill prošel kolem nich ke svému druhovi u saní. Pozorovali spolu podivné zvíře, které je pronásledovalo už několik dní a přivedlo do záhuby polovinu jejich spřežení.

Tvor zavětřil a pak popoběhl o několik kroků. Několikrát se to opakovalo, až se k nim přiblížil na necelých sto metrů. Pak se zastavil a posadil se vzpřímeně u jehličnatého podrostu; zrakem i čichem zkoumal saně a číhající muže. Hleděl na ně s podobnou dychtivostí, jako to dělají psi. Jenomže v jeho napjaté pozornosti nebyla ani špetka psí příchylnosti. Bylo to dychtění zplozené hladem, kruté jako tesáky té šelmy a nemilosrdné jako sám mráz.

Na vlka bylo zvíře značně veliké, i vyzáblá kostra prozrazovala tvora, který patřil k největším svého rodu.

„V kohoutku jí nechybí moc do metru výšky,” hlesl Henry. „A vsadím se, že na délku jí do metru a tři čtvrtě taky mnoho neschází.”

„Na vlka má trochu divnou barvu,” podivil se Bill. „Jaktěživ jsem ještě neviděl rezavého vlka. Mně ta barva připadá skoro jako skořicová.”

Zvíře ovšem nemělo barvu skořice. Kožich byl pravý vlčí. Převládající odstín srsti byl šedý, ale k tomu přistupoval lehounký rezavý nádech - klamavý tón, který se objevoval a opět mizel, spíše pouhé zdání než výrazné zabarvení; hned popelavý, hned zářivě šedivý, hned se leskl narudlou barvou, kterou bylo těžké běžnými výrazy postihnout.

„Nejspíš ze všeho vypadá na velkého eskymáckého psa,” řekl Bill. „Moc by mě nepřekvapilo, kdyby začal vrtět ocasem.”

„Pojď sem, ty malamute,” zavolal, „no pojď, jakpak ti říkali?”

„Ani trochu se tě nebojí,” smál se Henry.

Bill zahrozil rukou a křikl; zvíře však nejevilo strach. Spatřili u něho jedinou proměnu v chování: zbystřenou pozornost. Jinak na ně dál hledělo s nelítostnou žádostivostí nenasyceného tvora. Mělo hlad, a oni pro ně představovali maso; chyběla mu jen odvaha k tomu, aby se na ně vrhlo a zadávilo je.

„Podívej, Henry,” řekl Bill a nevědomky ztlumil hlas až do šepotu. „Máme sice už jen tři náboje, ale tohle je jistá rána. Nemůžu netrefit. Připravila nás o tři psy, musíme s tím už jednou skoncovat. Co říkáš?”

Henry kývl na souhlas. Bill opatrně sáhl pod plachtu na saních a vytáhl pušku. Už ji zvedal k líci, ale zamířit nestačil. Vlčice vmžiku odskočila stranou do podrostu.

Podívali se na sebe. Henry dlouze a významně hvízdl.

„To jsem si mohl myslet,” bručel Bill, když pušku opět uklízel. „Vlk, který ví, kdy má přijít se psy ke krmení, ví samozřejmě taky něco o bouchačkách. Něco ti řeknu, Henry, ta potvora je příčinou všech našich potíží. Nebýt jí, měli bychom teď šest psů místo tří. A ještě něco ti povím - já ji dostanu! Je moc chytrá na to, aby se dala zastřelit na pláni. Ale já si na ni počíhám. A složím ji ze zálohy, jako že se Bill jmenuju.”

„Neměl bys chodit daleko,” varoval ho kamarád. „Jak se na tebe vrhne celá ta smečka najednou, tak ti budou ty tvoje tři náboje houby platné. Jsou strašně vyhladovělí, a když se do tebe dají, Bille, určitě tě dostanou.”

Utábořili se velice brzy. Tři psi nedokázali táhnout saně ani tak rychle, ani tak dlouho jako šest psů. Bylo patrné, že jim docházejí síly. I muži šli brzy spát, ale předtím se Bill postaral, aby na sebe psi nedosáhli a nemohli si překousat řemeny navzájem.

Vlci byli stále drzejší a několikrát vyburcovali muže ze spánku. Přikrádali se do takové blízkosti, že psi šíleli strachem, a čas od času bylo třeba přikládat na oheň, aby udrželi opovážlivé lupiče v bezpečné vzdálenosti.

„Slyšel jsem námořníky vyprávět o žralocích, jak táhnou za lodí,” povzdechl si Bill, když přiložil a zalézal zpátky pod pokrývky. „Tihle vlci, to jsou takoví suchozemští žraloci. Vyznají se v tom líp než my a nedrží se naší stopy jen tak pro zábavu. A dostanou nás, Henry. Nakonec nás určitě dostanou.”

„S těmi tvými řečičkami tě už napůl dostali,” odsekl Henry. „Když si člověk pořád stýská, že je bit, má napůl prohráno, Bille. A tebe už z poloviny sežrali, podle toho, jak o tom pořád mluvíš.”

„Spořádali už jinší chlapy, než jsme ty a já,” odpověděl Bill zasmušile.

„Heleď, nech už toho skuhrání a neotravuj, jsi jak zimnice.”

Henry se hněvivě obrátil na druhý bok, ale Bill k jeho překvapení nedal najevo ani špetku zlosti. Bylo to divné, protože jinak Billa snadno podráždilo každé ostřejší slovo. Henry o tom dlouho přemítal, než usnul, a když už se mu víčka klížila, říkal si ještě v duchu: „Je to tak, Bill je z toho dočista vedle. Musím ho zítra trochu povyrazit.”

KAPITOLA 3 Nářek hladu

Den začal slibně. Ani jeden pes se v noci nezaběhl, a tak vyjížděli na cestu, do ticha, do tmy a do zimy s docela dobrou náladou. Billa, jak se zdálo, opustily černé myšlenky z předešlého večera, a za poledne se dokonce rozehřál natolik, že dováděl se psy, když na špatné cestě zvrhli saně.

Byla to hrozná motanice. Saně se převrátily a zaklínily mezi pařez a velký balvan, a tak museli všechny tři psy vypřáhnout, aby vůbec dokázali postraňky rozmotat. Shýbli se právě oba k saním, aby je narovnali, když Henry postřehl, že se Jednoušák plíží kamsi pryč.

„Jdeš sem, Jednoušáku!” křikl, narovnal se a otočil se za psem.

Ale Jednoušák už se rozběhl po sněhu, jen za ním odvázané postraňky poletovaly.

Vzadu, v jejich vlastní stopě, na něho čekala vlčice.

Jak se k ní blížil, celý najednou zpozorněl. Zvolnil běh až do opatrného drobného klusu, a poté se zastavil. Pozoroval ji zkoumavě a nedůvěřivě, ale přece jen s touhou. Vypadala, jako když se na něho usmívá. Cenila zuby, ale spíš laškovně než výhružně. Popoběhla mu několika krůčky vstříc, jako by si chtěla hrát, a pak stanula. Jednoušák se k ní přiblížil, stále ještě bdělý a ostražitý, uši i ocas vztyčeny, hlavu vysoko zdviženou.

Pokusil se ji očichat, ale vlčice hravě a plaše odskočila. Na každý jeho krok odpovídala krůčkem zpět. A krok za krokem ho tak odlákávala z bezpečné blízkosti jeho lidských přátel. Jednou, jak mu myslí prokmitlo jakési neurčité varování, se ohlédl na převržené saně, na zbylé dva druhy ze spřežení a na oba muže, kteří na něho volali.

Ale ať už se v jeho hlavě rodila jakákoli myšlenka, zaplašila ji vlčice, která se k němu přiblížila, letmo ho očichala a pak se zase dala na váhavý, ostýchavý ústup před jeho novými pokusy o sblížení.

Bill se konečně rozpomněl na pušku. Měl ji však dole, pod překocenými saněmi, a než mu Henry pomohl saně i s nákladem obrátit, byli už Jednoušák a vlčice příliš daleko a příliš blízko u sebe, než aby mohl Bill riskovat ránu.

Příliš pozdě nahlédl Jednoušák svou chybu. Dříve než oba muži pochopili proč, obrátil se a rozběhl se zpátky k nim. Pak spatřili asi dvanáct vlků, šedých a vyhublých, jak se ženou po sněhu, jak mu nadbíhají v pravém úhlu k jeho stopě a odřezávají mu cestu k ústupu. Plachost a hravost vlčice byla rázem ta tam. Se zavrčením se na Jednoušáka vrhla. Odrazil ji sice plecemi, a třebaže měl cestu ke spáse již přeťatou, stále ještě se snažil dostat zpět k saním. Odbočil a hnal se k nim obloukem. Každým okamžikem se však objevovali noví a noví vlci a zapojovali se do štvanice. A vlčice byla za Jednoušákem o pouhý skok, lovila na svou vlastní pěst.

„Počkej, kam jdeš?” chytil Henry kamaráda za loket.

Bill jeho ruku odstrčil. „Nemůžu se na to koukat,” řekl. „Žádného našeho psa už nedostanou, to bych se na to podíval.”

S puškou v ruce vrazil do podrostu, který lemoval cestu. Jeho úmysl byl zřejmý. Saně byly středem kružnice, po níž pes svým pronásledovatelům unikal, a Bill ji chtěl ještě před nimi přetnout. S puškou a za jasného denního světla se mu snad podaří vlky zastrašit a psa zachránit.

„Povídám, Bille,” volal za ním Henry, „buď opatrný! Nehazarduj!”

Usedl na saně a zahleděl se za Billem. Nic jiného dělat nemohl. Lovec mu už zmizel z dohledu, ale tu a tam bylo vidět Jednoušáka, jak se objevuje a opět mizí v roztroušených smrčinách. Podle Henryho neměl žádnou naději. Pes si byl sice plně vědom nebezpečí, které mu hrozí, avšak běžel po vnějším obvodu kruhu, zatímco vlčí smečka se hnala po vnitřním a kratším. Marná byla naděje, že by se Jednoušákovi mohlo podařit své pronásledovatele předstihnout o tolik, aby před nimi jejich kružnici přeťal a dostal se zpátky k saním.