Z anglického originálu Come Rain or Come Shine

vydaného nakladatelstvím G. P. Putnam’s Sons

New York, v roce 2015

přeložila Vlasta Hesounová

Obálku s použitím ilustrace Adolfa Borna

navrhl Vladimír Verner

Redigovala Blanka Koutská

Odpovědná redaktorka Marie Válková

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

roku 2016 jako svou 1517. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena e-knihy 170 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

ISBN 978-80-7429-771-7 (EPUB)

Není-li uvedeno jinak, biblické citáty jsou uváděny

podle Ekumenického překladu, Praha, 1979.

Copyright ©2015 by Jan Karon

All rights reserved including the right of reproduction in whole

or in part in any form. This edition published by arrangement

with G. P. Putnam’s Sons, an imprint of Penguin Publishing Group,

a division of Penguin Random House LLC

Translation ©Vlasta Hesounová, 2016

Illustrations ©Adolf Born, 2016

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

Pro Gracii

KAPITOLA PRVNÍ

„Tati, prosím tě, krepovací kleště.“

Kleště krepovací, štípací, utahovák, svorkovač…

Byl něco jako sálová sestra asistující doktorovi, provádějícímu nutnou operaci, totiž opravu jednoho úseku meadowgateského plotu výběhu pro dobytek, který by měl něco vydržet. Dvě z Dooleyho pěti jalovic včera v noci plot prorazily a vydaly se do sousedního dvora kus odtud. To nebylo dobré.

„Ještě že to byly jalovice. Být to Mašina, který má za pár týdnů dorazit …“

„No, nerad bych byl při tom, kdyby se dostal ven Mašina,“ řekl.

„Kdyby nám utekl, bylo by to pěkné nadělení. Zamířil by určitě rovnou za kravami Minka Hershella.“

„Aha.“ V těchhle věcech se moc nevyznal.

„Minkovy krávy jsou malé, chová miniaturní dexterky, které mají maximálně něco přes tři metráky. Mašina je dvouletý býk a svých sedm metráků bude mít určitě. A vzhledem k tomu dělá taky příslušně velká telata, která by malým plemenům způsobila problémy. Kdyby se ten náš mladík dostal na Minkovu pastvinu, Mink by mohl o krávy taky přijít. Dystokie, totiž obtížné telení.“

Život teď běžel jako o závod. Za pár týdnů bude Dooley promovat na veterinární fakultě, pak má dorazit ten býk, potom má Dooley převzít praxi od Hala Owena, a čtrnáctého června svatba…

„Jakou má Mašina pověst?“

„Potomky má po celém státě. Je proslulý dobrou prací, kterou odvádí.“

„A tys ho koupil, protože…?“

„Já vím, že to není šťastně načasované, jenže majitel se ho chce zbavit. A kdybych ho nekoupil já, získal by ho někdo jiný. Nemohl bych ho přeplatit. Kombinačky, prosím.“

O Mašinovi kolovala v  krámě se smíšeným zbožím spousta historek, přičemž nejedna byla okořeněna přímým varováním.

„Bude příjemné, když se večer dostaneš se stádem ven. Takový relax.“ Opakoval to, co sousedé vykládali, jaké je to mít „pár kusů dobytka“.

„Na klinice se budu zabývat malými zvířaty a praxi pro velké kusy budu mít vzadu za farmou. Opravdu jsem chtěl smíšenou praxi, ale pár mil odtud na sever je jedna senzační veterinářka. Dělá to všechno a taky dobře.“ Dooley si setřel pot z očí. „Hal to dělal všechno a dělal to rád, ale teď říká, že se mu stýskat nebude; vždyť byl každému k dispozici sedm dní v týdnu a čtyřiadvacet hodin denně. Jsem ochotný se práci věnovat naplno celý den a večer mít čas být pohromadě s Lace a – však víš…“

„Jistě. S rodinou. Až budete mít děti…“

Neměl v úmyslu to říkat, opravdu ne, ale nějak to z něj samo vyskočilo.

Ten pohled na Dooleyho tvář…

Šlápl do toho, to je jasné. Touha po vnoučatech je neřest všech, kdo si přejí zajistit nesmrtelnost.

Radši to dál nerozvíjel. „Tak. Máš strach?“

Dooley ho obdařil ironickým pohledem. „Ty ses nebál?“

„Bál. Ale pak se rozhostil mír.“

„Zase potřebuju ty krepovací kleště,“ řekl Dooley.

Bylo senzační, že už věděl, co po něm Dooley chce. Zalovil v brašně s nářadím.

„Díky, ale to je utahovák.“

Tak prosím, tomuhle lidi říkají prostý život. Utřel si pot z obličeje a jal se hledat krepovací kleště.

Od chvíle, kdy se asi před měsícem přesunuli do Meadowgate, se to tady proměnilo v hotový blázinec, jak se všechno chystalo na ten velký den.

Vymalovali celou kliniku, vyměnili podlahovou krytinu a instalovali nové vyšetřovací stoly. Tim odmítl pomáhat Cynthii a Lace se záclonkami do kuchyně a místo toho jel s Harleym do Holdingu vybrat nábytek do recepce. Někdy v té době také udělil požehnání domu a klinice, při němž se spotřebovala spousta kadidla. Pak následovaly menší práce na okapech, a než sem včera dorazil Dooley na víkend, s Harleym a Williem zarovnali živý plot a vážně pohovořili se zemědělským poradcem o vápnění.

„Vidíte, roste vám tu lipnice,“ řekl poradce.

„No a co?“

„Podle toho poznáte, že půda potřebuje vápno. To je přirozený ukazatel.“

Poradce mu dal spoustu odborných materiálů o vápnění.

Dnešní naléhavý úkol spočíval v opravě plotu, který by měl něco vydržet. Před časem se modlil za to, aby měl po odchodu důchodu nějaký smysluplný úkol, a už je to tady. Na druhou stranu ho to ale bavilo, jako už dlouho nic. Nepoštěstí se každému, aby byl při tom, když si mladý párek buduje nový život.

* * *

Lace Harperová si pozorně prohlížela plátno na stojanu.

V poslední době se jí často stávalo, že nevěděla, jak dál. Možná by měla na chvíli s malováním přestat, aby se dokázala soustředit, nebo si mohla pročistit hlavu, nebo co to vlastně potřebuje. Možná by měla malovat jen z čirého nadšení, nebo vůbec ne.

Jenže nadšení v sobě nenacházela – malovala skoro mechanicky. Jako by veškerou energii vydala na ten ohromný a ohromující život, do nějž vstupovali, život, o němž léta snili a přáli si z celého srdce – a teď to, co jim připadalo tak nekonečně vzdálené, se najednou zdálo na dosah.

Na dosah byla jejich vlastní kuchyně s přívětivým krbem a velkými okny. Stará veranda s vrzající podlahou, odkud je tak úžasný výhled, ohromné nebe, stovky akrů, melancholické jalovičky vonící přežvýkanou trávou – najednou je to všechno jejich, a hned vedle veterinární klinika. Vlastnit něco takového smějí doopravdy snad jen dospělí.

Před pár lety koupil Dooley a správcové jeho jmění od Hala a Marge Owenových další kus půdy. Jestli se má věnovat i chovu dobytka, bude zapotřebí přikoupit ještě další akry, a Dooley si mohl být jistý, že Hal je prodá za rozumnou cenu, zrovna jako když mu prodával svou praxi.

Všichni tedy mohli být spokojení a Owenovi si ponechali zbývajících pětatřicet akrů. Hal, Marge a Rebecca Jane teď bydleli v domě, který si nechali postavit na kopci směrem k jihu, a Hal slíbil, že bude s Dooleym během jeho prvního roku pracovat na částečný úvazek.

Ze všech stran je obklopovali lidé starší, moudřejší a nekonečně trpělivější. Tento ohromný nový život se jevil jako perfektní – ale taky naháněl hrůzu. Za peníze, které mu slečna Sadie odkázala, Dooley vystudoval soukromou střední školu i veterinární fakultu, koupil farmu Meadowgate i s veterinární praxí a ještě něco zbylo. Ale z toho zbytku by už měl ukrajovat pomalu a s rozmyslem, vlastně teď po nějaký čas raději vůbec nic.

Všechno, co mají před sebou, bude už jenom na nich. Další pomoc od rodičů odmítli a nyní se budou muset snažit uživit vlastním důvtipem a z výnosů kliniky. Je nanejvýš důležité, aby zbytek cesty urazili po svých a za své.

Hrom do toho. Nevěděla, jak má s malováním tohohle obrázku pokračovat. Možná je to námětem. Usmyslila si namalovat jablka podle fotografie pořízené mobilním telefonem a na základě své představivosti, místo co by se vydala do plenéru pod strom obtížený plody odrůdy Winesap.

Ale neměla v úmyslu namalovat jablka, jak vyšla z ruky Stvořitele, chtěla do zobrazení vložit vlastní pohled – nanášela na podklad barvu špachtlí a snažila se zachytit hru světla. Chtěla zachytit dojem jablek, dojem košíku a dojem z hor v pozadí. V každém případě to byla jenom skica, ne opravdová malba.

Poodstoupila a zadívala se na výsledek své práce. Bylo zřejmé, že je to jen nepříliš zdařilý pokus o impresionistický obrázek. Ale nemohla si dovolit plýtvat časem na to, aby malovala napodobeniny impresionistů, byť z cvičných důvodů.

Třeba se jí nakonec ten obraz povede. A pak by ho snad mohla prodat. Teď budou potřebovat peníze, ne jenom na svatbu, i když ji chtějí pojednat opravdu jednoduše, ale také na údržbu nemovitosti a na plat Willieho a Harleyho a zaměstnanců kliniky. Před pár dny prodala jeden olej Cynthiině přítelkyni Ireně McGrawové, která je sama výborná malířka. Doufala, že Irena si ten malý obrázek nekoupila jen proto, aby „mladým“ pomohla do začátku. Irena se jí zeptala na cenu, ale Lace řekla, ať si cenu určí sama kupující.

„To já nemůžu,“ odpověděla Irena klidně.

Vyhrkla první číslovku, která jí přišla na jazyk. „Čtyři sta!“ Neměla v úmyslu svou práci nadhodnocovat, a v případě Ireny už vůbec ne. Ovšem čtyři sta – to vypadalo až trochu moc skromně. Připadala si hloupě a neohrabaně.

Irena se usmála. „Tak jsi mě nakonec přece donutila, abych stanovila cenu sama. Je to překrásný obrázek. Dvanáct set.“

V tu chvíli měla pocit, že se skácí, a musela se přidržet židle, u níž stála. Prodala už hodně obrazů, ale tohle bylo něco senzačního, protože obrazy Ireny McGrawové byla mistrovská díla.

Opět se v ní rozproudila krev nadšení pro práci, kterou milovala, úžasnou práci vonící pryskyřicí, práci s hedvábnými štětci, jimiž se snažila zachytit neklidnou hru světla.

Teď by měla práci přerušit. Čas je vzácný. Ten velký den, jak tomu stále říkal Harley, nastane už za pár týdnů, Dooleyho promoce na státní univerzitě Severní Karolíny je prakticky na spadnutí, den po ní má dorazit býk a je třeba umístit nový poutač na veterinární kliniku a …

Odvrátila se o plátna.

… a snad přijde, Pane Bože, dej, ať se to stane – přijde Jack Tyler.

Ucítila, jak v ní prudce buchlo srdce, jako když spadne kniha na podlahu.

Nabrali si toho s Dooleym na sebe až moc; všichni kromě otce Tima a Cynthie to tvrdí. Otec Tim a Cynthie jim poskytli veškerou potřebnou volnost a doufali, že se s tím vypořádají co nejlíp. Nejvíc námitek měl Harley. „Esli budete taklenc pokračovat, tak z toho hnedle zešedivíte.“

„Nasaď si zuby a dej si snickers,“ poradila mu. „Vždyť víš, že tu svatbu chceme co nejjednodušší, Harleyi. Hostina bude skládaná, pojednáme ji tak, že každý něco přinese. Takže žádný stres.“

„No, a teď ke všemu eště přivezou Mašinu,“ řekl Harley. „Ve městě nikdo vo ničom jiným nemluví.“

To byla pravda, ale proč se o toho jejich býka každý tolik zajímá? Lidi by se měli soustředit na chystanou svatbu nebo na sloupky, na nichž bude pověšen nový poutač na kliniku. Pokaždé když se ocitla ve Farmeru, slyšela historky o tom děsivém zvířeti jménem Mašina – na poště, v krámě, u Jakea.

Velkolepá svatba a svatební cesta, které pro ně naplánovali její rodiče, Hoppy a Olivie, měly zastínit všechno včetně býka. Jak ona, tak Dooley jim byli opravdu vděční, ale museli odmítnout.

Hrozně ji mrzelo, že připraví zklamání Olivii i Hoppymu, kteří se té malé rebelky od potoka nadšeně ujali a adoptovali ji. Asi by jim měla udělat tu radost a navléct se do nádherných svatebních šatů a dovolit jim uspořádat úžasný obřad v kostele Našeho Pána se vší parádou.

Olivie pocházela z bohaté rodiny. O penězích, které získala rodina jejího otce z těžby uhlí, svědčily rodinné portréty ve stříbrných rámech, rozvěšené ve všech pokojích Oliviina domu. Ale když se s Dooleym vytasili se svým plánem, Hoppy i Olivie se rozesmáli a zaradovali jako děti. Olivie prohlásila, že venkovská svatba bude „to nejlepší na celém světě“, a nápad na „skládanou“ hostinu pořízenou z jídel, která dodají hosté, ji rozveselil, ale v dobrém. „Naše svatba to není,“ prohlásila a oba srdečně objala. „Je to vaše svatba.“

„A já vám budu dělat svatební fotky,“ hlásil se Hoppy, který měl aparát značky Nikon a tuze rád ho používal.

„Napeču vám páje,“ slibovala Olivie, která se to naučila od bývalé hospodyně a pyšnila se jimi jako svou specialitou.

„S třešněmi!“ zvolal Dooley, kterému se ze stresu dělalo zle od žaludku.

Proběhlo to tedy mnohem líp, než čekali; Lace cítila nesmírnou vděčnost a později jim napsala dlouhý dopis.

Ale ještě zbývalo, aby to s Dooleym řekli otci Timovi. Všichni věděli, že otec Tim je chtěl oddat v růžové zahradě u kostela Našeho Pána, kterou s Harleym a Dooleyho bratrem Sammym pozvedli z ruin. Každý také věděl, že otec Tim se zvláštní péčí pěstoval na tento den růže Seven sisters, které se pnuly po zahradním oblouku.

V kostele Našeho Pána byla pokřtěna a biřmována jak ona, tak Dooley, měli tam svatbu otec Tim s Cynthií i Hoppy s Olivií. Byl to zkrátka rodinný kostel.

Jednoho večera se s Dooleym vydali do žlutého domku. „Dej mi znamení,“ řekl jí Dooley, „až ti bude připadat, že je vhodná chvíle.“

Jenže pro tohle vhodná chvíle není, pomyslela si.

Cynthie uvařila špagety, pak se všichni usadili v pracovně kolem krbu. Dooley celou dobu nervózně komíhal nohou a nakonec se odhodlal. „My bychom chtěli mít svatbu doma, tati. V Meadowgate. Jenom s rodinou a pár přáteli.“

Otec Tim zamrkal a pak se rozhostilo dlouhé ticho, když se snažil vstřebat obsah sdělení.

Lace pohlédla na Dooleyho, který tam seděl jak hromádka neštěstí. Tolik se snažili udělat všecko jaksepatří. Třeba že si vzali k srdci statistiky, které vypovídaly o vysokém procentu rozvodů na veterinární fakultě, i že si uvědomovali náročnost studia. Překonali strašlivý stesk a frustraci z toho, že nemohou být pohromadě, najezdili spousty nekonečných mil mezi Atlantou, Athénami, Mitfordem, Kostelním vrškem, Farmerem a Státní univerzitou Severní Karolíny, kam Dooley nastoupil po vyšší střední škole. Celkem čtyřikrát dostali pokutu za rychlou jízdu, každý dvakrát, a během jízd naposlouchali ohromné množství cédéček. A teď prostě chtěli být doma, Bůh jim pomáhej – v Meadowgate s rodinou.

Otec Tim se nakonec usmál a přikývl. „Tak je to dobře,“ řekl a vyznělo to, jako by to myslel doopravdy. „Mít svatbu doma je správné.“

I těmhle dvěma napsala dlouhý dopis.

Takže žádné exkluzivní šaty od Very Wang nebo Oscara la Renta ani vlasy vyčesané do složitého drdolu. O těch krásných a svůdných modelech věděla všechno; celé roky si prohlížela šaty a módní účesy a byla za družičku na nejedné slavné a úchvatné svatbě. Ale najednou z jakéhosi důvodu, který úplně nechápala, jí na tom přestalo záležet. A přitom si to v duchu představovala kolem dokola – střevíčky, šperky, hudbu; tisíckrát v duchu kráčela chrámovou lodí, viděla hlavy, které se otáčejí, a slyšela obdivné vzdychání. Ale nyní čerpala nový druh potěšení z vědomí, že budou mít s Dooleym něco úžasnějšího než velkou svatbu, skvělou svatební cestu a prádélko lehounké jako dech.

„Co kdybychom se brali bosí,“ řekla Dooleymu.

„Jen počkej, až šlápneš bosou nohou na včelu,“ řekl jí Harley. „Nebo na toho černýho hada. To ti vyžene takový nápady z hlavy, na to vem jed.“

V tom posledním roce studia na akademii a veterinární fakultě si při čekání sáhli s Dooleym až na dno. Co si měla počít, když Dooley se soustřeďoval na získání titulu? Její učitelé byli nad jejími výtvory u vytržení; tvrdili, že může jít, kam se jí zachce, a dělat cokoli. Tak to zkoušela v nakladatelstvích, v reklamě a nakonec v průmyslovém designu, ale všude, kde se ucházela o místo, dostávala stejnou odpověď: úsporná opatření. Tady, tamhle, všude – jen úsporná opatření.

Zatímco Dooley se držel své přesně vytýčené trasy, ona se pořád snažila najít si svou křivolakou stezku životem. I když ten důvod sama úplně nechápala, odmítla Oliviinu velkorysou nabídku, aby se přihlásila k magisterskému studiu na Prattovu školu umění a designu, což by neodmítl nikdo, kdo má všech pět pohromadě. Hoppyho i Olivii milovala z celého srdce, vždyť jí dali úplně všechno včetně svého jména a nekonečné lásky, ale její odpověď byla navzdory tomu záporná, a tak bloudila bezcílně dál jako kmeny izraelské.

V těch posledních dvou letech ji zachránilo učení – vyučovala děti kreslení v jedné neziskovce na Kostelním vršku, kam se přestěhovala, aby byla Dooleymu nablízku. Od svých žáků se toho naučila víc, než jim sama byla schopná předat. Svým způsobem to bylo vrcholné období jejího dosavadního života a všechny své žáky si nesmírně zamilovala.

Možná se jednou zase bude věnovat učení. Ale nyní si nepřála nic jiného než pracovat s Dooleym na klinice. Ačkoli se jednalo o zavedenou veterinární praxi, která fungovala už pětatřicet let, ta změna bude náročná a bude důležité, jak se uvedou. Proto chce Dooleymu ze všech sil pomáhat.

* * *

Dooley se narovnal a setřel si pot z čela. „Vážně jsi mi hodně pomohl. Oba jste se snažili, ty i Cynthie. Děkuju za všecko. Chci, abyste věděli, že si toho moc vážím.“

„Já děkuju tobě,“ odpověděl Tim, „žes nám dal k tomu příležitost. Náramně si to užíváme.“

Hvězdný okamžik měsíce nastal před čtrnácti dny, kdy vyháněli Dooleyho nové stádo na pastvu. Bylo to stádečko pěti jalovic, umíněných jako rada starších. Půlka vesnice se musela zapojit, aby je dostali z korby náklaďáku a zahnali otevřenými vraty do ohrady pro dobytek. Šofér náklaďáku nezajel dost blízko k vratům ohrady, takže Willie a Harley vystartovali, aby jednu jalovici zahnali od stodoly, o kus dál mávala Lily zástěrou jako matador, protože druhá si to namířila k sušárně kukuřice. Jenom on stál u náklaďáku jako tvrdé Y a čekal na pokyny od Dooleyho.

„Byl jsem tam úplně k ničemu,“ řekl později, když se pokynů nedočkal.

„Já jsem taky nechtěl, aby ses tam tak honil.“

„To jako, že jsem starý?“

„Starý ne. Ale přece jen, víš…“

Bodejťže věděl. Koncem června mu bude sedmasedmdesát. Kolena se nechtějí ohýbat, je mu stále víc zatěžko uhlídat si váhu a občas mu nebezpečně vyletí cukr. Ale co je ještě horší, už skoro rok pořádně neběhá, což ovšem svému doktorovi, který dělá třikrát týdně svých dvacet mil, zatajil.

Chvíli pracovali mlčky. Kolem nich bzučení much, samotářská včelka, vůně pošlapané trávy pod nohama.

O svatební cestě nepadlo ani slovo. On ani Cynthie nevěděli nic jiného, než že Hoppy a Olivie jim navrhovali něco exotického, snad Havaj nebo Kajmanské ostrovy, nemohl si teď vzpomenout, ale podle Cynthie byla tato nabídka „zdvořile odmítnuta“.

„Tak zatím neděláte žádné plány na líbánky?“

„Vidíš ten dům tamhle v tom hájku? To okno nad verandou? Tak líbánky strávíme tam.“

„Aha. Ale kdybyste si to rozmysleli, chci, abys věděl, že uděláme, co bude v našich silách. Můžeme vám ohlídat farmu, pomoct Williemu a Harleymu.“ Vždyť před pár lety už s Cynthií farmu Owenovým hlídali a zvládli to docela dobře.

„Co byste dělali, kdyby utekl Mašina a krávy?“

„To samé, co Willie a Harley.“

Dooley se rozesmál. Všechno je v pohodě. Na to, co Tim řekl předtím o dětech, se zapomnělo.

„Kladivo a svorky,“ požádal operatér instrumentářku.

Ha! Tak tohle aspoň určitě pozná.

„Sammy je z té svatby celý pryč,“ řekl Dooley. „Včera večer mi poslal esemesku.“

Sammy. Už je mu skoro dvaadvacet, má manažera, porcelánové zubní fazety a ve světě profesionálního poolu jeho jméno něco znamená. Tim se před několika lety zabýval myšlenkou, že by Dooleyho bratra také adoptoval, ale Sammy Barlowe o to nestál. „Můj táta zavinil, že jméno Barlowe má špatný zvuk,“ řekl Sammy. „Já se vynasnažím, abych to napravil.“

Bůhví, že měl Sammyho rád, jak jen to dokázal. Ale nakonec to vzal do ruky otec Brad, který tehdy nastoupil jako nový duchovní v kostele Našeho Pána, a výsledek byl přímo zázračný. Díky Bohu za výcvikový tábor otce Brada. Však by se vedení takového tábora rád ujal sám, kdyby nebyl tak… mnohaletý? Letitý? Jak se dá jinak opsat, že je starý?

Dooley chvíli pracoval mlčky, zamračil se, pak poodstoupil a prohlížel si výsledek opravy. „Hotovo. A je to. Můžeme to zabalit a jít dovnitř.“

Tim byl více než hrdý na synovy studijní výsledky na veterinární fakultě, na jeho nadcházející svatbu i na koupi toho slavného býka. Není pravda, že pro mladé lidi je mládí škoda. Ale také dokázal uvažovat střízlivě – o velké zodpovědnosti, která ho čeká. Už to není jenom sen, ale tvrdá realita.

„Nevím, jestli to není nad moje síly, tati. Když tě tak vidím – vždycky jsi trpělivý. Já určitě nemám tolik trpělivosti jako ty.“

„Ani nevím, jestli jsem nějak zvlášť trpělivý. Ambrose Bierce řekl, že trpělivost je menší forma zoufalství, která se tváří jako ctnost.“ Tenhle citát měl odjakživa rád.

„Budeš na mé svatbě brečet?“

„V plánu to nemám. To přenechám ženám.“

Dooley se zazubil a utřel si ruce do kusu hadru. „Já jsem na tvé svatbě brečel.“

„Neříkej.“ Užasl nad tím, co se dozvěděl. „Tak jo. Budu taky brečet.“

Dali se do smíchu. Vzal chlapce kolem ramen a poplácal ho po zádech.

„Ty můj kluku,“ řekl.

* * *

Lace seděla na pelesti a nevidomým pohledem se dívala na obraz, který malovala.

Teď bylo lehké zapomenout na hádky i slzy, ale stále bylo těžké zapomenout na to děsivé zklamání, které zažila před rokem, i na ten nevýslovný žal, který následoval. Tenkrát se v duchu ptala, jestli to dokážou vůbec přežít, ale přežili to, protože v sobě měli lásku, o jejíž intenzitě dosud neměli tušení. Z onoho zármutku se zrodila nová, čerstvá síla, a tenkrát si také oba poprvé uvědomili, že to zvládnou, ať se děje co se děje.

Proto bylo dobré, že čekali, bylo to něco jako ohromná investice, dostatečná, aby vydržela na celý život. Na tom čekání však bylo nejdůležitější, že se zbavila strachu odevzdat své srdce. Celá léta byla přesvědčená, že k tomu, aby jejich vztah fungoval, postačí její pevná vůle. V jistém okamžiku usoudila, že k tomu postačí odvaha. A v jedné z potřeštěnějších fází se snažila uvěřit, že k tomu stačí jenom její hezký vzhled, o němž ji mnozí ujišťovali.

Ale nic z toho nestačilo na tu velkou cestu, na kterou se chystali vydat. To si uvědomila, když byl Dooley ve druhém ročníku veterinární fakulty; k tomu došla po dlouhém týdnu modliteb, pláče a pocitu osamění. Už jednou, ještě jako nedospělé děvče, odevzdala své srdce, tehdy, když kazatel Greer přineslo slovo Boží lidem od potoka. Tenkrát seskočila z větve stromu, na nějž vylezla, a Greer se za ni pomodlil a ona poprvé v životě pocítila teplo u srdce. Pomyšlení, že by se opět měla vzdát jádra své bytosti, bylo víc, než dokázala snést. Byl to rozhodně větší požadavek, než jaký byla ochotná splnit.

Dooley se vrátil do Mitfordu o onom posledním říjnovém víkendu – což Lace zdokumentovala ve svém zápisníku věnovaném Dooleymu na celých třech stranách – a s lehkostí, která ji samotnou udivila, mu konečně zcela otevřela srdce.

Všechny modlitby byly vyslyšeny, veškerá požehnání spojená v jedno.

Vzpomínala na vůně toho víkendu, hamburger, který si dali na dálnici, na Dooleyho šampon i jeho oblíbené sako s chybějícím horním knoflíkem, na to všechno, a na jeho ruce zkřehlé říjnovým větrem. Tehdy ho držela, najednou už se nemusela hlídat, protože si byla jistá, a on na ni pohlédl a bylo jasné, že rozumí. Dooley získal něco, k čemu nebylo třeba slov.

Slova! Celé dny se snažila do svého deníku o vztahu s Dooleym napsat nějaké význačné slovo, ale všechno bylo tehdy úplně šílené. Prala štětce, přešla k poličce a vzala do ruky zápisník, kdysi nepopsaný. Namátkou ho otevřela. Někdy se otevřel na zápiscích, na něž vzpomínala ráda. Nyní se otevřel na chvíle ne tak vlídné.

19. říjen – Včera večer volal a omlouval se. Pořád se kvůli něčemu navzájem omlouváme; a pak se musíme vrátit do školy dřív, než si to pořádně vyjasníme. Je to neuvěřitelně těžké. Někdy už bych to nejradši zabalila a on říká to samé. Jenže se nedokážeme rozejít. A já ho nemůžu přestat milovat.

22. říjen – Včera jsem celý den malovala. Sedla jsem do auta a nevěděla jsem, kam jedu. Objevila jsem jednu zemědělskou usedlost, přelezla jsem plot a postavila jsem si stojan na louce. D. nechápe, že já ke své práci potřebuju samotu – kdežto on je „pořád na nohou a do všeho se vkládá celým srdcem“, alespoň to tvrdí otec Tim. Ale lidi říkají, že jsme si tolik podobní – oba jsme prožili krušné dětství, oba nás adoptovali lidé, kteří nám dali všechno, oba jsme se ve škole snažili, abychom něco dokázali. Jenže podobní si nejsme vůbec. Podobné byly jenom naše zážitky. Já jsem plamen, který hoří rychle, kdežto D. pomalu doutná jako řeřavý uhlík. Nebo možná je to právě naopak. Náš poradce, který má kamna na dřevo, tvrdí, že každý správný oheň obsahuje to i to.

25. říjen – D. mi skoro nikdy neřekne, na co myslí. Kdykoli jsme spolu, mám pocit, jako bych měla skočit do řeky, a přitom nevěděla, kterým směrem teče proud.

Poradce, kterého nám sehnala Olivie, bydlí u školy. Ale pokud sem Dooley nepřijede, musíme dělat sezení po telefonu jako konferenci. D. to rozhodně nemá rád, ale víme, že to pomáhá. Já teď nedokážu o ničem přemýšlet, abych se nerozplakala. Už jsem neplakala kolik let, protože jsem nemohla. Olivie říká, že je dobré si poplakat skoro kvůli všemu, a ona by to měla vědět, protože než se s Hoppym vzali, prodělala transplantaci srdce. Tvrdí, že nebýt Hoppyho, který správně diagnostikoval její potíž a poslal ji na operaci do Bostonu, už by tady nebyla a nemohla plakat kvůli ničemu.

6. listopad – Dnes je to přesně deset let, co mě Olivie a Hoppy legálně adoptovali. Jelikož jsem neměla druhé vlastní jméno, právník řekl, že teď by se hodilo, abych si nějaké zvolila. Vybrala jsem si jméno Harper. Ale přece teď se budeš jmenovat Harperová, opravdu ho chceš jako druhé vlastní jméno? A já jsem odpověděla, že chci.

Nedokázala jsem si představit, že by si mě O. a H. nechali napořád, a kdyby se něco stalo, zůstane mi aspoň tohle jméno. Myslím, že jim mě bylo líto – ubohé dítě od potoka v pomačkaném klobouku, se slepenými vlasy a ve špinavých hadrech.

Vím, že mě stále milovali, ale já jsem měla hrozný strach jim lásku oplácet. Dělala jsem všechno pro to, abych si je nezamilovala.

Pro všechny zúčastněné to bylo nesmírně vyčerpávající. Bylo to znát na Hoppyho tváři, kde jsem také viděla umírající pacienty a stav jeho srdce, o němž nemluvil, roky bezesných nocí, i na Oliviině zarmouceném pohledu, když jsme se pokoušely spolu mluvit. To všechno bylo podle mě proto, že litují, že se mě ujali. Já jsem věděla jedině, že si nezasloužím, aby mě někdo měl rád – byla to jejich chyba, protože se snažili o nemožné. Přála jsem si, aby mě nechali na pokoji, protože si nezasloužili trpět tím, že já jsem je milovat nedokázala.

A pak přišel ten rok, kdy jsem studovala a malovala ve Francii a oni za mnou přijeli, a z ničeho nic – doopravdy si myslím, že to způsobilo světlo, které se míhalo po levandulových polích – jsem pocítila, jak mi srdce překypuje láskou a vděčností a své bytné jsem dokázala říct: Tohle jsou moji rodiče!

Kámen mi spadl ze srdce. A pak už jsem to říkala kdekomu – moji rodiče, moji rodiče!

Děkuji Ti, Bože, žes nám pomohl překonat ty těžké časy. Nadosmrti už to bude moje maminka a tatínek.

(Asi) 20. Hodně s D. mluvíme o životě na Meadowgate. Celé roky to byl pro nás druhý domov. Jestli se někdy vezmeme – úplně se děsím to sem napsat! – chci zůstat doma. Ale nikomu jsem to nikdy neřekla. I když – co je na tom špatného? Beth sní o tom, že získá nějaké skvělé místo, u Goldmana Sachse a Laurel by chtěla navrhovat auta. Auta! A nechce děti. Říká ani za nic.

S D. jsme se dohodli, že čtyři děti by byly fajn. On sám pomáhal vychovávat své čtyři sourozence, když byl malý. Bylo mu deset a krmili se konzervami. A pak je matka všechny až na Míšu poslala k různým lidem a celé roky se neviděli. Něco takového my nikdy nedopustíme.

28. listopad – Dooley by se chtěl se mnou cítit v bezpečí, ale nemůže. Ani já se nedokážu cítit bezpečně s ním, protože nevím, kam to povede. Beth ale říká, že i když člověk ví, kam vztah směřuje, všechno se tím nevyřeší.

Nechala si deník otevřený na klíně. Neměla by číst tyhle zápisky, když existovalo tolik šťastných chvil. Ale je dobré číst všechno – je to připomínka.

Teď si vzpomněla ještě na něco dalšího – na bolest, která už byla tak známá, že na ni občas zapomněla. Sáhla po pilulkách, které měla v krabičce na polici se starými svazky Britské encyklopedie, jednu spolkla a zapila sklenicí vody z jejich studně.

Dnes je na ní řada s přípravou večeře, a ona si zatím ani nerozmyslela, co bude vařit. Z farmy Meadowgate teď byla hotová komuna. Když se Owenovi před měsícem odstěhovali, Lace, otec Tim, Cynthie a Harley naskládali všechen její movitý majetek do tří aut a odvezli do tohoto rozlehlého starého domu, kde se všichni okamžitě pustili do příprav na ten velký den čtrnáctého června, kdy má začít nový život.

Otec Tim s Cynthií se večer po svatbě vrátí do Mitfordu, ale Harley zůstane. Bude pomáhat se vším, co je na farmě třeba, i leccos opraví a bydlet bude v bývalém pokojíčku Rebekky Jane a spát v její posteli s nebesy jako pro princeznu. Dokud Lace bydlela u potoka, brala Harleyho jako opravdového člena rodiny; k němu se utíkala, když se potřebovala schovat před otcem. Harley nejen že ji chránil, jak jen mohl, ale podporoval ji v její lásce ke knihám a učení. Harley byl prostě nejlepší, a ona mu to teď může oplatit; bude se o něho starat, což bude skvělé, protože Dooley také považuje Harleyho za „přízeň“.

Lace byla ráda, když byla celá rodina pohromadě, a počítala k ní i Willieho, který měl na farmě svůj vlastní domeček. Celé roky byl v Meadowgate vydatnou pracovní silou a také předpovídal počasí, byť se střídavým úspěchem. Někdy se stavil na večeři Blake Eddistoe, Halův veterinární technik, který zůstane dál pracovat u Dooleyho, občas zaskočila Rebecca Jane, která měla pořád ráda Dooleyho, i se svými rodiči, a pak tu byla Lily Flowerová, která chodila dvakrát do týdne uklízet a byla s ní ohromná legrace; dřela jako kůň, někdy s nimi také povečeřela a pak umyla nádobí.

Tak jo. Vařené červené brambory s pažitkou a máslem. Salát. Pečené kuře na rozmarýnu ze zahrádky. Ne dvě kuřata, ale tři. Aby zbylo ještě na sendviče na druhý den k obědu, a pak polévka.

Nalistovala na prázdnou stránku v deníku o Dooleym, zhluboka se nadechla a napsala: Oddanost

Tento zápis nedatovala.

Vrátila zápisník na polici a pospíšila si k oknu ateliéru, které vedlo na západ. Spatřila je na vzdáleném konci plotu. Dooley a otec Tim byli jenom jako dva flíčky, teď právě nasedali do auta.

„Dooley!“ Okenní tabulka se zamžila jejím dechem.

Zvedla ruku a zamávala, i když věděla, že ji nemůže vidět.

* * *

„Víš, na co jsem se chtěl zeptat,“ řekl Tim Cynthii, když se převlékal k večeři. „Co si mám na sebe vzít na takovouhle neformální svatbu?“ Přece nebude celý den pobíhat v ornátu, který za ním bude vlát ve větru.

„Taky něco neformálního.“

„Polokošili?“

„To ti nevím,“ odpověděla. „Možná bys v tom vypadal, jako že se chystáš na golf.“

„Tak co normální bílou košili do obleku? Nenaškrobenou?“

„A co kdyby sis vzal modrou proužkovanou, nebo tu modrou kostkatou? A khaki kalhoty.“

Khaki kalhoty. To bude asi poprvé. Za jeho mládí byly při letních svatbách v Mississippi téměř povinné světlé obleky z lehké proužkované bavlny.

„A k mokasínům ponožky,“ prohodila. „Někdo říkal, že mokasíny bez ponožek vypadají dědkovsky.“

Prohrábl si hřebínkem zbytek vlasů. „Ale vždyť já přece jsem dědek.“

* * *

„Kuřata budou hotová za dvacet minut,“ řekla Lace. „Mohla bys je prosím vytáhnout z trouby?“

„Jistě.“ Cynthie dávala vařit brambory.

„Já si potřebuju zaběhnout do Nebe. Hned jsem zpátky.“

KAPITOLA DRUHÁ

Ta zatracepená postel.

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

a

Oddávající | reverend Timothy Andrew Kavanagh
Rodiče nevěsty | Dr. Walter Anderson Harper s chotí
Rodiče ženicha | reverend Timothy Andrew Kavanagh s chotí
Družička | Elizabeth Anne Middletonová
Družbové | Sammy Barlowe, Míša Leeper
Lektoři | reverend James Bradley Cortland, Cynthie Clary Kavanaghová, Dr. Harold Emerson Owen
Prsteny nese | Jack Tyler

Květiny ponese | Rebecca Jane Owenová
Psi v průvodu | Baron, Bandita, Bára, Babeta
Psovod | Jessie Leeperová
Hudební skupina | Škvarkové placky

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ