Věnováno Carolyn Hanburyové

EDICE DETEKTIVKY

Z anglického originálu A Foreign Country

vydaného nakladatelstvím HarperCollins

Publishers v roce 2012 přeložil Pavel Kolmačka

Obrázek na titulní straně Tom Haugomat

Obálku a grafickou úpravu navrhl Vladimír Verner

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 2016 jako svou 1477. publikaci

Odpovědná redaktorka Adéla Tošovská

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena e-knihy 180 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

Copyright © 2012 by Charles Cumming

Translation © Pavel Kolmačka, 2016

ISBN 978-80-7429-714-4 (EPUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz.

Než tu práci vezmete, měl byste myslím vědět jednu věc... Když ji uděláte dobře, nikdo vám nepoděkuje, a když se dostanete do potíží, nikdo vám nepomůže. Vyhovuje vám to?“

„Naprosto.“

„V tom případě vám přeji dobré odpoledne.“

W. Somerset Maugham, Ashenden

„Minulost je cizí země. Věci se tam dělají jinak.“

L. P. Hartley, Poslíček

TUNISKO 1978

1

JEAN-MARC DAUMAL SE PROBUDIL DO HLUKU, v němž se volání k modlitbě mísilo s pláčem jeho dětí. Bylo dusné tuniské ráno, krátce po sedmé. Chvíli, než si jeho oči zvykly na sluneční svit, Daumal nevnímal beznaděj své situace. Pak ho přepadla vzpomínka jako záchvat dušnosti. S očima upřenýma na rozpraskaný obílený strop málem vykřikl zoufalstvím – ženatý jedenačtyřicátník vydaný napospas svému raněnému srdci.

Amelie Weldonová odešla před šesti dny. Bez varování, bez důvodu, bez jakéhokoli vzkazu. Jednu chvíli se starala o jeho děti, chystala jim večeři a četla pohádku před spaním, a vzápětí zmizela. V sobotu za svítání Jean-Marcova žena Celine našla pokoj au pair bez jejích osobních věcí: Ameliin kufr zmizel ze skříně, fotografie a plakáty ze stěn. Rodinný sejf v komoře byl zamčený, avšak Ameliin pas a náhrdelník, jež si tam uložila, chyběly. V Port de la Goulette neměli žádný záznam o tom, že by nějaká jedenadvacetiletá Britka, jíž by odpovídal Ameliin popis, nastoupila na loď do Evropy, a žádná letecká společnost létající z Tunisu neměla na seznamu pasažérku jménem Amelie Weldonová. Žádný hotel ani hostel nezaregistroval hosta s jejím jménem a těch pár mladičkých studentů a emigrantů, s nimiž se v Tunisu stýkala, o ní zřejmě nic nevědělo. Jean-Marc se pod zástěrkou starostlivého zaměstnavatele začal vyptávat na britském velvyslanectví, obrátil se na agenturu v Paříži, jež Amelii zařizovala práci, a zatelefonoval jejímu bratrovi. Zdálo se však, že tajemství jejího zmizení nedokáže nikdo rozluštit. Jedinou útěchou mu bylo, že v žádné z postranních uliček Tunisu či Kartága se nenašlo její tělo a že ji nepřijali do nemocnice s chorobou, jež by mu ji vzala navždy. Ale jinak byl naprosto vyřízen. Žena, která mu způsobila nezměrná muka posedlosti, zmizela jako noční ozvěna.

Dětský pláč neustával. Jean-Marc shrnul bílé prostěradlo pokrývající jeho tělo, posadil se na posteli a mnul si bolavé místo v kříži. Slyšel Celine, jak říká: „Říkám ti naposled, Thibaude, že komiksy si budeš prohlížet, až dojíš snídani.“ Musel vynaložit veškerou svou sílu, aby nevstal z postele, nešel do kuchyně a ve vzteku synovi nenaplácal přes tenkou látku jeho pyžama s Asterixem. Místo toho se napil vody z poloprázdné sklenice na nočním stolku, rozhrnul záclony, vyšel na balkon a z výšky prvního patra hleděl na střechy La Marsa. Na horizontu klouzal od západu k východu tanker, za dva dny bude v Suezu. Odjela Amelie soukromou lodí? Ano, Guttmann má u Hammametu jachtu. Bohatý americký Žid se svými styky a výsadami, prý má něco společného s Mossadem. Daumal věděl, jak se Guttmann po Amelii dívá. Člověk, který měl v životě všechno, na co si vzpomněl, v ní zavětřil kořist. Přebral mu ji? Nebylo nic, co by této nesmyslné žárlivosti dávalo důvod, leda paroháčský strach z pokoření. Otupělý nevyspáním se Daumal posadil na umělohmotnou židli na balkoně, ze sousední zahrady bylo cítit vůni pekoucího se chleba. Ve dvoumetrové vzdálenosti, hned u okna, uviděl načatou krabičku Mars Légère, pevnou rukou si zapálil jednu cigaretu a při prvním vdechnutí kouře se rozkašlal.

Kroky v ložnici. Děti přestaly plakat. Ve dveřích na balkon se objevila Celine.

„Ty jsi vzhůru,“ řekla tónem, který jeho srdce vůči ní ještě více zatvrdil. Věděl, že jeho žena dává všechno za vinu jemu. A přece neznala pravdu. Kdyby ji uhádla, možná by ho ještě utěšovala. Její otec měl koneckonců za léta svého manželství desítky žen. Lámal si hlavu, proč Celine Amelii prostě nevyhodila. Přinejmenším by mu ušetřila tohle období bolesti. Jako by ho tím, že ji nechá v domě, chtěla trýznit.

„Ano, jsem vzhůru,“ odvětil, přestože Celine už dávno odešla do koupelny, aby si v rituální studené sprše drhla své dívčí tělo, jež ho nyní odpuzovalo. Jean-Marc zamáčkl cigaretu a vrátil se do ložnice, našel svůj župan pohozený na podlaze a sešel dolů do kuchyně.

Fatima, jedna z dvojice posluhovaček přidělených k Daumalově rezidenci jako součást balíčku poskytovaného jeho chlebodárci v Paříži zaměstnancům mimo vlast, si oblékala zástěru. Jean-Marc si jí nevšímal – zamířil k překapávači na sporáku a připravil si kávu s mlékem. Thibaud a Lola se hihňali v sousední místnosti, nechtěl je však vidět. Radši se usadil ve své kanceláři, zavřel dveře a upíjel z misky kávu. Každý pokoj, každá vůně, každá zvláštnost této vily mu připomínala Amelii. V téhle kanceláři se poprvé políbili. Tam u toho nízkého oleandru vzadu, který je vidět oknem, se poprvé uprostřed temné noci milovali, zatímco nicnetušící Celine spala v domě. Později Jean-Marc hrozně riskoval, když se ve dvě či ve tři ráno vytrácel z ložnice, aby byl s Amelií, aby ji svíral, aby ji polykal, aby se dotýkal a dovedně zacházel s jejím tělem, jež ho tak opájelo, že se i teď při vzpomínce na ně zasmál. Vzápětí si uvědomil, jakými myšlenkami se zaobírá, a že je jen romantický, sám sebe litující blázen. Kolikrát už se málem přiznal a řekl Celine o všech tajnostech jejich vztahu: o hotelových pokojích, které si s Amelií najali v Tunisu, o pěti dubnových dnech, jež spolu prožili ve Sfaxu, když byla jeho žena s dětmi v Beaune. Jean-Marc věděl, a věděl to vždycky, že podvádění Celine ho těší: byla to jakási odplata za stojaté vody a celou nudu jejich manželství. Lhaní mu pomáhalo uchovat si duševní zdraví. Amelie tomu rozuměla. Snad právě tohle mezi nimi vytvářelo pouto – jejich společný sklon ke klamu. Žasl nad její schopností zakrývat a zametat stopy, takže Celine neměla nejmenší podezření ani ponětí o tom, co se děje. Všechny ty hanebné lži u snídaně – „Ano, děkuji. Spala jsem dobře.“ – spolu se strojenou lhostejností vůči Jean-Marcovi, kdykoli se milenci ocitli v Celinině společnosti. To Amelie navrhla, aby za hotel platil hotově, aby se na jeho bankovních výpisech neobjevily žádné podezřelé transakce. To Amelie přestala používat parfém, aby vůně Hermès Calèche neulpěla na manželské posteli. V Jean-Marcově mysli nevyvstal žádný otazník nad tím, odkud pramení její hluboké uspokojení z těchto tajných her.

Zazvonil telefon. Nebývalo běžné, aby kdokoli volal před osmou. Jean-Marc byl skálopevně přesvědčen, že Amelie se s ním snaží spojit. Zvedl sluchátko a takřka zoufale řekl: „Oui?“

Žena s americkým přízvukem odpověděla: „John Mark?“ Byla to Guttmannova manželka. Dědička s tím nejlepším

rodokmenem, tatíček senátor, rodinné peníze, které páchly

zřejmě už na lodi prvních přistěhovalců do Ameriky. „Joan?“

„Přesně tak. Nevolám nevhod?“

Lamentovat nad tím, jak samozřejmě počítá s konverzací v angličtině, nemělo smysl. Joan stejně jako její manžel se ani nepokusili zvládnout aspoň pár francouzských vět, na - učili se jen arabsky.

„Ne, nevoláte nevhod. Právě jsem odcházel do práce.“ Myslel si, že Joan si chce domluvit společný den na pláži s jeho dětmi.

„Mám vám zavolat Celine?“

Odmlka. Z Joanina hlasu se vytratila obvyklá energie. Mluvila věcně, ba přímo vážně.

„Vlastně chci mluvit s vámi, Johne Marku.“

„Se mnou?“

„Týká se to Amelie.“

Joan byla zasvěcena. Dověděla se o jejich vztahu. Chce ho prozradit?

„Co je s ní?“

V jeho hlase zazněl nepřátelský tón.

„Požádala mne, abych vám vyřídila vzkaz.“

„Vy jste ji viděla?“

Bylo to jako doslechnout se o údajně mrtvém příbuzném, že je živ a zdráv. Nepochyboval, že se k němu vrátí.

„Viděla jsem ji,“ odvětila Joan. „Dělá si kvůli vám starosti.“ Daumal se na ten projev lásky vrhl jako pes na kost, nebylo proč si myslet, že je vylhaný.

„No ano. Celine a děti o ni měly obavy. Jednu chvíli byla Amelie s nimi, a pak najednou zmizela...“

„Nejde o Celine. Ani o děti. Má starost o vás.“

Cítil, jak v něm tryská naděje. Náhlým závanem větru se přibouchly dveře.

„O mě? Nerozumím.“

Další opatrná odmlka. Joan a Amelie si vždycky rozuměly. Joan, kterou Guttmann přivábil elegancí a penězi, byla jako starší sestra, vzor půvabu a vybranosti, jemuž by se Amelie jednou mohla přiblížit.

„Myslím, že rozumíte, Johne Marku.“

Hra byla dohrána. Vztah byl vyzrazen. Všichni vědí, že Jean-Marc Daumal se beznadějně a směšně zamiloval do jedenadvacetileté au pair. V emigrantské komunitě bude za kašpara.

„Chtěla jsem vás zastihnout dřív, než odejdete do práce. Chtěla jsem vás ubezpečit, že o tom nikdo neví. Davidovi jsem nic neřekla a ani nemám v úmyslu něco říkat Celine.“

„Díky,“ odvětil Jean-Marc tiše.

„Amelie odjela z Tunisu. Včera v noci. Bude trochu cestovat. Chtěla, abych vám řekla, že ji mrzí, jak se všechno seběhlo. Nikdy vás nechtěla ranit ani takhle opustit vaši rodinu. Velice jí na vás záleží. Bylo toho na ni moc, víte? Měla ve všem hrozný zmatek. Mluvím srozumitelně, Johne Marku?“

„Mluvíte srozumitelně.“

„Možná byste mohl Celine říci, že volala Amelie. Z letiště. Řekněte dětem, že se nevrátí.“

„Udělám to.“

„Takhle to bude nejlepší, co říkáte? Nejlepší myslím bude, když na ni zapomenete.“

TEĎ

2

PHILIPPE A JEANNINE MALOTOVI, trvale bytem v Paříži, Rue Pelleport 79, si svou vysněnou dovolenou v Egyptě plánovali přes rok. Philippe, který nedávno odešel do penze, si nastřádal tři tisíce euro a vyhledal leteckou společnost, jež je dopravila do Káhiry (třebaže v šest ráno) za cenu zpáteční cesty taxíkem na letiště Charlese de Gaulla. Na internetu prošli nejlepší hotely v Káhiře a Luxoru a zajistili si slevu pro seniory v luxusním turistickém středisku Šarm aš-Šajch, kde chtěli odpočívat posledních pět dní své cesty.

Malotovi do Káhiry dorazili za dusného letního odpoledne. Pomilovali se, jen co se za nimi zavřely dveře hotelového pokoje. Jeannine pak začala vybalovat, zatímco Philippe zůstal v posteli a četl si román, který ho moc nebavil, Akhénaton le Renégat od Nagíba Mahfúze. Po krátké procházce po okolí se navečeřeli v jedné ze tří hotelových restaurací a před půlnocí usnuli za tlumeného hluku káhirské dopravy.

Následovaly tři příjemné, i když vyčerpávající dny. Jeannine dokázala pět hodin užasle brouzdat Egyptským muzeem, kde, jak prohlásila, ji zcela ohromily Tutanchamónovy poklady. Další den Malotovi krátce po snídani nasedli do taxíku, aby s úžasem zjistili – jako ostatně každý, kdo je viděl poprvé – že pyramidy se tyčí jen pár set metrů od tuctové předměstské čtvrti na kraji města. Celý okruh stihli za dvě hodiny – ustavičně přitom na ně dotírali prodavači tretek a amatérští průvodci a jeden německý turista s vyholenou hlavou je požádal o snímek před Sfingou. Jeannine velice dychtila prohlédnout si vnitřek Cheopsovy pyramidy, šla však sama, protože Philippe trpěl mírnou klaustrofobií a kolegové v práci jej varovali, že interiér je stísněný a je v něm dusno a horko. V povznesené náladě z toho, že konečně na vlastní oči viděla něco, co ji uchvacovalo od dětství, Jeannine zaplatila jednomu Egypťanovi částku v hodnotě patnácti euro za krátkou projížďku na velbloudovi. Zvíře celou cestu sténalo a čpělo naftou. Když se druhý den při obědě pokoušela uspořádat snímky v digitálním fotoaparátu, nešťastnou náhodou smazala obrázek manžela sedícího na velbloudovi.

Na doporučení článku v jednom francouzském lifestylovém časopise jeli do Luxoru nočním vlakem a zamluvili si pokoj v Zimním paláci, byť v Pavilionu, čtyřhvězdičkové přístavbě původního koloniálního hotelu. Místní cestovní kancelář jim aktivně nabídla cestu do Údolí králů na oslech – skupina vyrážela z Luxoru v pět ráno. Malotovi se podle očekávání přihlásili a v šest hodin viděli úchvatný východ slunce nad Hatšepsutiným chrámem. Cesta ke chrámům v Dendeře a Abydosu pak byla, jak se později shodli, to nejlepší z celé jejich prázdninové cesty. Poslední odpoledne v Luxoru si Philippe a Jeannine vzali taxík ke chrámu v Karnaku a zdrželi se zde až do večera, aby zhlédli slavnou zvukovou a světelnou show. Philippe usnul během prvních deseti minut.

V úterý dorazili do Šarm aš-Šajchu na Sinajském poloostrově. Jejich hotel se chlubil třemi bazény, kadeřnickým salonem, dvěma koktejlovými bary, devíti tenisovými kurty a ochrankou dost silnou, aby odradila armádu islámských fanatiků. První večer se Malotovi rozhodli vyjít si na krátkou procházku po pláži. Přestože hotel byl plný, cestou po betonovém hotelovém chodníku k ještě teplému písku neviděli v měsíčním světle žádné další turisty.

Podle pozdějších odhadů je napadli nejméně tři muži ozbrojení noži a kovovými tyčemi. Jeannine přetrhli náhrdelník, perly z něj se rozkutálely v písku, a stáhli jí zlatý snubní prsten. Philippovi hodili na krk smyčku a strhli ho na zem, kde mu další útočník podřezal hrdlo a opakovaně ho bodl do hrudi a stehen. Vykrvácel za pár minut. Jeanninin křik zadusil cár prostěradla nacpaný do úst. I ona měla proříznuté hrdlo, silně pohmožděné paže, břicho a boky potlučené opakovanými ranami kovovou tyčí.

Mladý kanadský pár užívající si líbánky v sousedním hotelu zaznamenal nějaký ruch a slyšel zdušené výkřiky paní Malotové, ve světle slábnoucího měsíce však nebylo vidět, co se děje. Když dvojice dorazila na místo, útočníci, kteří postarší francouzský pár přepadli a zavraždili, již zmizeli do noci. Zanechali po sobě spoušť, kterou egyptské úřady pohotově označily za náhodný násilný čin spáchaný cizími živly, „který se s největší pravděpodobností nebude opakovat“.

3

SEBRAT NĚKOHO NA ULICI je prý snadné jako zapálit si cigaretu. Tak mu to řekli. A Akim Errachidi sedící v dodávce věděl, že na to má.

Byla pondělní noc na konci července. Terč dostal přezdívku – HOLST – a již čtrnáct dní byl sledován každý jeho pohyb. Telefon, e-maily, ložnice, auto: tým nezapomněl na nic. Chlápci, kteří to měli na starosti, byli důkladní a věděli, co chtějí, to Akim musel uznat. Promysleli každý detail. Měl co dělat s profíky, o tom nebylo pochyb.

Vedle něj na sedadle řidiče Slimane Nassah bubnoval prsty do rytmu písně vysílané nějakou francouzskou stanicí a barvitě rozprávěl o tom, co by chtěl dělat s Beyoncé.

„Ta prdelka. Jen pět minut s tou sladkou prdelkou.“ Rukama opsal tvar a udělal pohyb, jako by si jej posazoval do klína. Akim se zasmál.

„Vypni tu sračku,“ řekl šéf a přikrčil se ke dveřím, připraven vyrazit. Slimane vypnul rádio.

„HOLST je na dohled. Třicet sekund.“

Všechno bylo přesně tak, jak jim to řekli. Temná ulice, známá zkratka, většina Paříže v posteli. Akim uviděl terč na druhé straně ulice u poštovní schránky, právě se chystal přejít.

„Deset sekund.“ Šéf byl ve skvělé formě. „Pamatujte, nikdo nikoho nezraní.“

Akim věděl, že celý vtip je v co nejrychlejším pohybu s minimem hluku. Ve filmech to bývá právě naopak: křik, nabuzení muži ze speciální jednotky se probourávají zdí, házejí omračující granáty a míří samopaly. „Ale my ne,“ řekl šéf. „My to uděláme potichu a profesionálně. Otevřeme dveře, zezadu přistoupíme k HOLSTOVI a postaráme se o to, aby nikdo nic neviděl.“

„Pět sekund.“

Ve vysílačce Akim slyšel ženský hlas, jak říká „čistý vzduch“, což znamenalo, že v dohledu dodávky nikdo není. „Fajn. Jdem na věc.“

Byla v tom jakási aranžovaná krása. Když HOLST procházel kolem Akimových dveří, staly se současně tři věci: Slimane nastartoval motor, Akim vystoupil na ulici a šéf otevřel boční posuvné dveře dodávky. Zda terč věděl, co se děje, nebylo možno poznat. Akim ovinul levou paži kolem HOLSTOVA krku, rukou mu zakryl široce otevřená ústa a pravou rukou vlekl tělo do dodávky. Šéf se postaral o zbytek, popadl jej za nohy a nacpal dovnitř. Akim nastoupil za nimi a zasunul dveře, jak si to mnohokrát cvičil. Přimáčkli vězně k podlaze. Uslyšel, jak šéf říká: „Jeď,“ klidně a vyrovnaně, jako by si kupoval jízdenku na vlak, a Slimane s dodávkou vymanévroval do ulice.

Celá věc netrvala ani dvacet sekund.

4

THOMAS KELL SE PROBUDIL V CIZÍ POSTELI v cizím domě ve městě, jež velice dobře znal. Bylo jedenáct hodin dopoledne, srpen, osm měsíců po jeho nuceném odchodu od tajné služby. Dvaačtyřicetiletý, žijící odloučeně od své třiačtyřicetileté ženy, s kocovinou, jejíž šíře a intenzita se mohla měřit s reprodukcí Jacksona Pollocka na zdi jeho nynější ložnice.

Kde ksakru je? Kell si nejasně vybavoval oslavu čtyřicetin v Kensingtonu, natřískaný taxík mířící k baru v Dean Street, noční klub kdesi v divočině Hackney, a pak už nic. Shrnul přikrývku. Zjistil, že usnul v šatech. Přinutil se vstát, marně se sháněl po sklenici vody, roztáhl záclony. V ústech měl sucho, a jak si zvykal na světlo, hlava ho bolela, jako by ji drtil svěrák.

Bylo šedivé, líné a sychravé ráno. Ukázalo se, že se nachází v prvním patře dvojdomku v neurčité tiché obytné čtvrti. Na ulici stálo malé růžové kolo, zabezpečené černým kabelem tlustým jako krajta. O sto metrů dále se žák autoškoly pokoušel o otáčecí manévr. Kell zatáhl závěsy a snažil se zaslechnout nějaké známky života v domě. Pomalu, jako pozapomenutá anekdota, se mu v mysli začaly vynořovat útržky včerejšího večera. Tácy panáků: absint a tequila. Tancoval v nějakém suterénu s nízkým stropem. Natrefil na velkou skupinu českých studentů a dlouze si povídal o seriálu Šílenci z Manhattanu a Donu Draperovi. Celkem jistě si Kell vzpomínal, že seděl v taxíku s obrovským chlapíkem jménem Zoltán. Alkoholická okna míval zamlada celkem pravidelně, teď už se ale řadu let neprobudil s tím, že by si nepamatoval na předešlý večer. Dvacet let u tajné služby ho naučilo, jak výhodné je udržet se na nohou jako poslední.

Sháněl se zrovna po kalhotách, když zazvonil telefon. Číslo se nezobrazilo.

„Tome?“

V oparu kocoviny nejdřív hlas nepoznal. Pak se rozpomněl na známou intonaci.

„Jimmy? Panebože.“

Jimmy Marquand, někdejší Kellův kolega, teď jeden z ve le-kněží britské tajné služby SIS. Jeho ruka byla poslední, kterou Kell potřásl před svým odchodem z Vauxhall Cross onoho svěžího prosincového rána před osmi měsíci.

„Máme problém.“

„Takhle bez okolků?“ pravil Kell. „Nezeptáš, se, jak se mi vede v soukromém sektoru?“

„Je to vážné, Tome. Šel jsem půl kilometru k telefonní budce v Lambethu, aby telefon nebyl napíchnutý. Potřebuju tvou pomoc.“

„Osobní, nebo profesionální?“

Kalhoty objevil pod dekou přehozenou přes opěradlo židle. „Zmizela nám šéfová.“

Kell se zarazil. Napřáhl ruku a opřel se o zeď. Rázem byl střízlivý, s hlavou čistou jako dítě.

„Šéfová co?“

„Zmizela. Před pěti dny. Nikdo nemá ani ponětí, kam sakra jela nebo co se jí mohlo stát.“

„Ale jaká šéfová?“

V MI6 byl jednotný šik odpůrců někdejší ředitelky Stelly Rimingtonové, alergický na jakoukoli ženu v roli šéfa. Bylo naprosto neuvěřitelné, že výhradně mužské osazenstvo Vauxhall Cross nakonec dopustilo, aby byla na nejprestižnější post v britských tajných službách jmenována žena.

„Kdy se to stalo?“

„Nevíš spoustu věcí,“ odpověděl Marquand. „Spousta se toho změnila. Víc nemůžu takhle říct.“

Tak proč se tedy vůbec bavíme, pomyslel si Kell. Chtějí snad, abych se vrátil, po tom všem, co se stalo? Kábul a Jásina prostě zametli pod koberec?

„Pro George Truscotta pracovat nebudu,“ ušetřil Marquandovi vyptávání. „Dokud má věci pod palcem Haynes, nevrátím se.“

„Jen kvůli tomuhle,“ odpověděl Marquand.

„Ani za nic.“

Byla to skoro pravda. Pak si Kell uvědomil, že říká: „Začínám přicházet na chuť tomu, nedělat nic,“ což byla vyložená lež. Hluk na druhém konci byl možná zvukem dokonávání Marquandových nadějí.

„Je to důležité, Tome. Potřebujeme profíka. Někoho, kdo ví, co a jak. Ty jsi jediný, komu můžem věřit.“

Kdo je to „my“? Velekněží? Ti, kteří ho vykopli kvůli Kábulu? Kteří by ho s klidným svědomím obětovali vyšetřovatelům dotírajícím na SIS?

„Věřit?“ zopakoval a nazul si botu.

„Věřit,“ řekl Marquand. Znělo to, skoro jako by to myslel doopravdy.

Kell přistoupil k oknu, vyhlédl ven na růžový bicykl a pomalu se rozjíždějícího žáka autoškoly. Co ho po zbytek dne čeká? Aspirin a televize. Pár vyprošťováků Bloody Mary v hospodě U Chrta. Osm měsíců se jen flákal. Taková byla pravda o jeho novém životě „v soukromém sektoru“. Osm měsíců odpoledního civění na filmy pro pamětníky a propíjení výslužného v hospodě. Osm měsíců boje o záchranu manželství, které už nic nespasí.

„Určitě se najde někdo jiný, kdo to zvládne,“ řekl. Doufal, že se nikdo jiný nenajde. Doufal, že se vrátí zpátky do hry.

„Nová šéfová není jen tak někdo,“ odpověděl Marquand. „Amelie Leveneová to dotáhla na špici. Za šest týdnů má převzít celý podnik.“

To ovšem bylo eso. Kell se posadil na postel a pomalu se nakláněl kupředu. To, že šlo o Amelii, naprosto měnilo situaci.

„Proto se obracím na tebe, Tome. Potřebujeme, abys ji našel. Ty jsi jediný z celé tajné služby věděl, co se jí honí hlavou.“

Trochu Kellovi zalichotil – pro případ, že by ještě váhal.

„Copak jsi to nechtěl? Druhou šanci? Zmákni tuhle věc, a na případ Jásin se zapomene. Mám to z vyšších míst. Najdi ji, a my zrušíme klatbu.“

5

DO SVÉ MLÁDENECKÉ GARSONKY se Kell nechal odvézt ošuntělým Fiatem Punto, který řídil Súdánec přivydělávající si po nocích jako taxikář – na palubní desce měl položený paklík cigaret a notně ohmataný výtisk Koránu. Když vycházel z domu – ukázalo se, že patřil tomu geniálnímu polskému fanatikovi do posilování, s nímž Kell seděl v opileckém taxíku z Hackney – poznal omšelé ulice Finsbury Park, kde se kdysi účastnil společné operace s MI5. Snažil se vybavit si přesnější podrobnosti té práce: šlo o irské republikány a bombu v obchodním domě, usvědčeného chlapíka později pustili na základě Velkopáteční dohody. Jeho nadřízená tehdy byla Amelie Leveneová.

Její zmizení bylo nepochybně nejvážnější krizí MI6 od blamáže s iráckými zbraněmi hromadného ničení. Důstojníci prostě jen tak nemizí. Nestává se, že by je někdo unesl, zavraždil, že by přeběhli. Nemizí beze slova vysvětlení šest týdnů před nástupem do funkce. Pokud by zpráva o Ameliině zmizení prosákla do médií – panebože, i kdyby prosákla jen uvnitř Vauxhall Cross – následky by byly katastrofální.

Doma se Kell osprchoval, snědl zbytek jídla, jež si přinesl z libanonského fastfoodu, kocovinu si srovnal dvěma kodeiny a půllitrem vlažné koly. O hodinu později stál pod platanem dvě stě metrů od galerie Serpentine a sledoval, jak se k němu blíží Jimmy Marquand, který se tvářil, jako by mu měli sebrat penzi. Přišel přímo z Vauxhall Cross, na sobě měl oblek a kravatu, avšak kufřík, který ho provázíval na oficiální jednání, si nenesl. Byl to útlý muž, dlouhonohý víkendový cyklista, celý rok opálený, s hustou kšticí lesklých vlasů, jimiž si v zákulisí SIS vysloužil přezdívku „Melvyn“ podle známého televizního moderátora. Kell si musel připomínat, že má plné právo odmítnout to, co se mu Marquand chystá nabídnout. Nic takového samozřejmě nepřicházelo v úvahu. Jestliže se Amelie ztratila, jediný, kdo by ji měl najít, byl on.

Krátce si podali ruce a vyrazili severozápadně směrem ke Kensingtonskému paláci.

„Tak jak to jde v soukromém sektoru?“ vyptával se Marquand.

Humor nebyla jeho silná stránka, zvlášť když byl ve stresu.

„Pořád v jednom kole? Sekáš dobrotu?“

Kellovi nešlo do hlavy, o co se snaží.

„Tak nějak,“ odvětil.

„Už máš přečtené všecky ty klasické romány, jak jsi chtěl?“ Znělo, to, jako by Marquand přeříkával naučený scénář. „Pečuješ o zahrádku? Píšeš paměti?“

„Paměti mám dopsané,“ opáčil Kell. „Ty z nich vycházíš hodně špatně.“

„Nic jiného si nezasloužím.“

Marquand zřejmě vyčerpal všechno, co se dalo říct. Kell věděl, že jeho okázalá bodrost je maskou panického děsu celé instituce nad Ameliiným zmizením.Vysvobodil ho.

„Jimmy, jak se to ksakru stalo?“

Marquand se snažil tu otázku obejít.

„Krátce po tvém odchodu jsme dostali zprávu od Desítky,“ pravil. „Chtěli arabistu, měla to být žena. Ve Společném výboru pro zpravodajství udělala na premiéra dojem. Jestli zjistí, že jsme ji ztratili, je konec.“

„Myslel jsem něco jiného.“

„Já vím, že jsi myslel něco jiného,“ pravil Marquand stroze a díval se stranou, jako by se styděl, že k téhle krizi došlo za jeho působení.

„Před dvěma týdny byla na pohovoru u Haynese, obvyklá schůzka mezi čtyřma očima, při níž se předává šéfovská štafeta. Přetřásání tajností a vyprávění skazek o věcech, co ty a já a vůbec všichni dobří Britové nemají vědět.“

„Například?“

„Však víš.“

„Tak co si tam říkali? Kdo odstřelil Džejára? Že jedenáctého září letělo páté letadlo? Chci fakta, Jimmy. Co jí řekl? Nechoď ksakru kolem toho jako kolem horké kaše.“

„Dobře, dobře.“ Marquand byl zřejmě v koncích. „V neděli ráno dala vědět, že jede do Paříže, na pohřeb. Bude pár dní pryč. Ve středu přišla další zpráva. E-mail. Po pohřbu je prý vyřízená, rozhodla se vzít si dovolenou. V jižní Francii. Jen tak zničehonic, prý si zkrátka vybere veškeré volno, než ji o všechen čas připraví práce na špici. Kurz malování v Nice, něco jako ,to, co jste vždycky chtěli zkusit‘.“ Kellovi se zdálo, že v Marqunadově dechu cítí závan alkoholu. Ale mohlo to být i z něho.

„Za dva týdny prý bude zpátky, v případě krize ji zastihnem na tom a tom čísle v tom a tom hotelu.“

„A pak?“

Marquand si rukou chránil vlasy před nápory londýnského větru. Zastavil se. Vedle něj na proužku neposečené trávy poletoval modrý igelitový sáček, vzápětí se zachytil na nedalekém stromě. Ztlumil hlas, jako by mu bylo hanba za to, co se chystá říci.

„George za ní někoho poslal. Načerno.“

„Pročpak to udělal?“

„Připadalo mu podezřelé, že si vzala dovolenou tak brzo po pohovoru s Haynesem. Připadalo mu to zvláštní.“

Kell věděl, že s náčelníkovým asistentem Georgem Truscottem se počítalo coby s Haynesovým nástupcem na šéfovském postu. Podle pozorovatelů se čekalo čistě jen na to, až premiér kývne. Truscott si dal ušít oblek a udělat nábytek na míru, pozvánky, ještě vlhké, už čekaly na odeslání. Jenže Amelie Leveneová mu vyfoukla výhru rovnou před nosem. Žena. Mezi špičkami SIS člověk druhého řádu. Jeho zášť vůči ní musela být přímo toxická.

„Co je divného na tom, když si někdo v tuhle dobu vezme dovolenou?“

Kell si uvědomoval, že odpověď na svou otázku dobře zná. Ameliin příběh nedával smysl. Nebyla ten typ, co chodí na kurzy malování. Žena jako ona nepotřebovala hobby. Amelie dovolenou využívala jako příležitost k odpočinku. Lázně, detoxikační kliniky, pětihvězdičkové hotely se salátovými bary a celými pluky masérů. Nikdy se nezmínila, že by chtěla malovat. Zatímco si Marquand promýšlel odpověď, Kell přešel přes pruh neposečené trávy, sejmul ze stromu uvízlý sáček a nacpal si ho do zadní kapsy džín.

„Jsi vzorný občan, Tome, fakt,“ pravil Marquand. Pohledem sklouzl ke svým botám a zhluboka vzdychl, jako by jej unavovalo stále omlouvat selhání druhých. „Samozřejmě že není nic divného na tom, vzít si v tuhle dobu dovolenou. Lidi ale obvykle něco řeknou předem. Obvykle se to dává do diáře několik měsíců dopředu. Tohle vypadalo jako rozhodnutí zčistajasna, reakce na něco, co jí řekl Haynes.“

„A Haynes si o tom myslel co?“

„Souhlasil s Truscottem. Požádali nějaké přátele, aby ji měli na očích.“

Kell si opět nechal své mínění pro sebe. I on se na sklonku kariéry stal obětí paranoidních, téměř bludných manévrů George Truscotta, i tak jej však ohromilo, že dva nejvýše postavení muži tajné služby dali zelenou sledovací operaci namířené proti vlastnímu člověku.

„Co jsou zač, ti přátelé? Místní kontakty?“

„Proboha ne. Frantíky za žádnou cenu nezapojovat! Jsou to profíci. Naši. Bill Knight a jeho žena, Barbara. V osmadevadesátém se jako důchodci usadili v Mentonu. Nechali jsme je zapsat do malířského kurzu, viděli Amelii ve středu, když přijela, trochu si s ní popovídali. Pak Bill hlásil, že neví, kde je, a že se neobjevila tři dopoledne po sobě.“

„Co je na tom divného?“

Marquand se zachmuřil. „Teď ti nerozumím.“

„Co když si dala pár dní pauzu? Třeba onemocněla?“

„No právě. Neozvala se. Barbara zavolala do hotelu, tam po ní nebyla ani stopa. Telefonovala Ameliinu manželovi...“ „...Gilesovi,“ utrousil Kell.

„Ano, Gilesovi, ten o ní ale od jejího odjezdu z Wiltshiru neslyšel. Mobil má vypnutý, na e-maily neodpovídá, na jejím účtu nebyl zaznamenán žádný pohyb. Totální výpadek.“

„Co policie?“

Marquand svraštil huňaté obočí a posměšně napodobil francouzský přízvuk. „Bof,“ řekl. „Ze silnice ji neseškrábali a v moři její tělo taky neplavalo, jestli myslíš tohle.“ Když viděl Kellovu reakci, měl pocit, že se musí omluvit. „Promiň, to bylo hnusný. Nechtěl jsem to takhle zlehčovat. Celý je to zatraceně záhadný.“

Seznam možných vysvětlení byl zcela nahodilý a zároveň nevyčerpatelný: zásah Rusů nebo Íránců do nějakých Ameliiných osobních záležitostí, tajná dohoda s Američany ohledně Libye a arabského jara, náhlá krize víry vyvolaná něčím, co se odehrálo při schůzce s Haynesem. V době, kdy to s Kellem v SIS začínalo být nahnuté, byla Amelie silně zaangažovaná ve frankofonní Západní Africe, což mohlo vyvolat zájem Francouzů nebo Číňanů. Vždy také bylo třeba počítat s tím, že ve věci mají prsty islamisté.

„A co její krycí identita?“

Zase cítil kocovinovou vyprahlost a otupělost po tříhodinovém spánku.

„Co když rozjela operaci, o níž Tidla a Fidla nic nevědí?“

Marquand tu možnost připustil, nešlo mu ale na rozum, že by to bylo natolik tajné, aby se Amelie Leveneová vypařila, aniž by si zajistila technickou podporu Vládní komunikační ústředny.

„Podívej,“ řekl. „Jediní zasvěcení jsou Haynes, Truscott a Knightovi. Pařížská pobočka zatím vůbec nic neví a tak by to mělo zůstat. Jakmile se něco dostane ven, tajná služba bude jen pro smích. Bůh ví, co všechno by z toho vzešlo. Amelie se má do dvou týdnů oficiálně sejít s premiérem. Nemusím ti zdůrazňovat, že když se schůzka zruší, nastane takový tanec, že se z toho ve Whitehallu všichni podělají. Jestli se o ztrátě naší agentské jedničky dovědí ve Washingtonu, začnou vyšilovat. Haynes ji chce najít během pár dnů a dělat, že se nic nestalo. Od pondělka za týden musí být zpátky.“

Marquand mrkl vpravo, jako by reagoval na náhlý hluk. „Hele, třeba se prostě objeví. Nejspíš za tím vším vězí nějaký pařížský slizoun, nějaký Jean-Pierre nebo Xavier s velkým ptákem a hotýlek v Aix-en-Provence. Víš přece, jak je Amelie na chlapy. Madonna by mohla brát lekce.“

Kella překvapilo, že se Marquand o Ameliině reputaci vyjadřuje tak otevřeně. Paralelní vztahy byly v tajné službě stejně jako alkohol takřka samozřejmost, byla to ale mužská zábava, o které se nemluví. Za všechna ta léta, co ji Kell znal, měla Amelie nanejvýš tři milence, a přece se o ní mluvilo, jako by se vyspala se třemi čtvrtinami osazenstva tajné služby.

„Proč Paříž?“

Marquand vzhlédl. „Zastavila se tam cestou do Nice.“

„To není odpověď. Proč Paříž?“

„V úterý šla na pohřeb.“

„Čí pohřeb?“

„Vůbec netuším.“

U zapřisáhlého kariéristy, jako byl Marquand, nebylo zvykem, aby se tak ledabyle přiznával k mezerám ve vědomostech.

„Všechno se to seběhlo hrozně rychle, Tome. Jméno jsme nedokázali zjistit. Giles si myslí, že jela do krematoria čtrnáctého obvodu na Montparnassu. Nějaký starý kamarád ze studentských let.“

„On s ní nejel?“

„Řekla mu, že jeho doprovod není žádoucí.“

„A Giles dělá, co se mu řekne.“

Kell věděl až příliš dobře, jak to v manželství Leveneových funguje. Studoval je pečlivě, jako odstrašující příklad. Marquand se už málem rozesmál, ale pak si to rozmyslel.

„Přesně tak. Syndrom Dennise Thatchera. Manžel má být vidět, ale ne slyšet.“

„Tak se mi zdá, že potřebujete zjistit, co to bylo za kamaráda.“

Kell vyslovil něco zcela evidentního, ale Marquand uhnul. „Mám to brát tak, že nám pomůžeš?“

Kell se podíval vzhůru. Mezi větvemi stromů temně prosvítalo nebe. Schylovalo se k dešti. Myslel na Afghánistán, na knihu, kterou údajně psal, na nudné srpnové noci, jež měl před sebou v mládenecké garsonce v Kensal Rise. Myslel na svou ženu a myslel na Amelii. Byl přesvědčen, že je naživu a také že Marquand před ním něco tají. Kolik dalších starých agentů pošlou, aby ji sledovali?

„Kolik Její Veličenstvo nabízí?“

„Kolik potřebuješ?“

Byly to cizí peníze, a tak si Jimmy Marquand mohl dovolit být rozmařilý. Kell na peníze kašlal, ale kdyby se nezeptal, vypadalo by to, že je sentimentální. Cifru vycucal z vlhkého odpoledního nebe.

„Tisíc na den. Plus náklady. Budu potřebovat šifrovací laptop a mobil, samozřejmě taky šifrovací, a krycí jméno Stephen Uniacke. Slušné auto na letišti v Nice. Jestli tam najdu dvoudveřového peugeota s kazeťákem, jedu domů.“

„Spolehni se.“

„A George Truscott zaplatí moje pokuty za rychlost. Všecky.“

„Jasně.“

6

KELL STIHL LET V OSM Z HEATHROW. Když přepínal na „režim letadlo“, objevila se mu na mobilu zpráva:

Nezapomeň na zítřejší schůzku. 14:00 Finchley.
Sejdeme se v metru.

Finchley. Agonie jeho manželství. Hodina se zachmuřenou manželskou poradkyní, která nabízela otřepaná klišé jako sušenky na podnosu. Když se Kell připoutával k sedadlu

u uličky, napadlo ho, že za celých osm měsíců od jeho odchodu ze SIS je to teprve podruhé, co opouští Londýn. V půlce března Claire navrhla romantický víkend v Brightonu – „ať zjistíme, jestli dokážeme být víc než lodě míjející se ve tmě“ – v hotelu však celou noc probíhala svatební hostina, spát se dalo jen tři hodiny a v neděli totálně zabředli do známé smršti vzájemných výčitek a hádek.

Vedle Kella se usadila mladá matka s batoletem, jež se kroutilo na sedadle u okna. Přišla náležitě připravená na boj, s taškou plnou časopisů a samolepek, sušenek bez cukru a lahví vody. Tu a tam, když se chlapec příliš vrtěl nebo hlasitě zapištěl, věnovala Kellovi vědoucí, skoro omluvný úsměv. Kell se ji snažil ujistit, že mu to vůbec nevadí: cesta do Nice přece trvá jen půl druhé hodiny, a on má společnost dětí rád.

„Máte taky děti?“ řekla. Byla to nešťastná otázka.

„Ne,“odvětil Kell a shýbl se pro zelenou figurku na podlaze.

„Bohužel ne.“

Matka byla po celý let plně zaměstnána, a tak si Kell při pročítání Ameliina tajného svazku nemusel dělat starosti kvůli něčím zvídavým pohledům: člověk na sedadle přes uličku byl pohroužen do tabulkového procesoru, žena vlevo za jeho zády usnula s hlavou podepřenou nafukovací poduškou. Podstatnou část Ameliina příběhu už znal. Byli přáteli deset let a za tu dobu si vyměnili spoustu důvěrností. Její cesta do světa tajných služeb začala v mládí. Jako talent si ji vyhlédla supertajná agentka CIA Joan Guttmannová, když Amelie koncem sedmdesátých let pracovala jako au pair v Tunisu. Guttmannová na Amelii upozornila SIS, a ta ji pak sledovala v Oxfordu a hned poté, co v létě roku 1983 absolvovala s vyznamenáním arabistiku a francouzštinu, podnikla první kroky k jejímu náboru. Po roce v MECAS, škole pro špióny v Libanonu, byla v roce 1985 vyslána do Egypta a v roce 1989 do Iráku. Po návratu do Londýna v roce 1993 se Amelie Weldonová setkala a záhy zasnoubila s Gilesem Levenem, dvaapadesátiletým obchodníkem s dluhopisy s třiceti miliony v bance a osobností, kterou jeden z někdejších Kellových kolegů označil za „silně uspávající“. Ve svazku se psalo s nádechem letargického antisemitismu, o němž si Kell myslel, že už v SIS vymřel, že Leveneův postoj k Izraeli je „ambivalentní“, nicméně že „postoje a případná předpojatost jeho ženy v této problematice se sledují.“

V tomto kontextu představovala Ameliina cesta k moci fascinující četbu. Zvláště v první fázi kariéry se jí do cesty stavěl neuvěřitelný sexismus. V Egyptě ji například přeskočili při povyšování, protože „vzhledem k reprodukčnímu věku není pravděpodobné její setrvání v tajné službě“. Post místo ní připadl dvakrát rozvedenému káhirskému alkoholikovi, který své zpravodajské informace čerpal ze stránek Al-Ahram. Její karta se začala obracet v Iráku, kde pracovala pod neoficiálním krytím jako analytička ve službách francouzského konsorcia. Irský pas na jméno „Anne Wilkesová“ jí umožnil zůstat v Bagdádu po dobu první války v Zálivu a kontakty s představiteli strany Baas a prominenty iráckých vojenských struktur jí vynesly slávu v Londýně i USA. Od té doby šla její kariéra od úspěchu k úspěchu: vyslána byla do Washingtonu a Kábulu, odkud řídila operace SIS po celém Afghánistánu – to trvalo dva roky, po nichž následovalo sesazení Talibanu. O jejích ambicích v tajné službě leccos naznačovalo její horování pro silnější britský vliv v Africe, jež v Downing Street vnímali pod dojmem nástupu arabského jara jako jasnozřivé. Pro Amelii však znamenalo také konflikt s Georgem Truscottem, tupým byrokratem, který myšlením ustrnul v době studené války a jímž běžní pracovníci SIS pohrdali.

Kell zavřel složku. Díval se, jak dítě vedle něj spí v matčině náruči, a snažil se těšit z toho, že je zpátky ve hře. Nic však necítil. Osm měsíců přešlapoval na místě a namlouval sobě i Claire, že zaujal zásadový postoj vůči schizofrenii a prolhanosti světa tajných služeb. Byl to samozřejmě nesmysl. Vypoklonkovali ho s ostudou. A když na něj zavolal Truscottův a Haynesův poskok Marquand, Kell naskočil zpět jako děcko na pouti, natěšené na další jízdu. Uvědomoval si, že veškeré jeho odhodlání ukázat, že se v něm mýlili, dokázat svou nevinu, ba dokonce vybudovat si nový život, stojí na písku. Navázat mohl jen a jen na svou minulost a na své schopnosti špióna.

Někde nad jižními Alpami světlo v kabině zesláblo jako při očním testu. Let neměl žádné zpoždění. Kell vyhlédl okénkem vpravo a pátral po záři Nice. Letuška se připoutala k sedadlu obrácenému proti směru letu, v zrcátku pudřenky zkontrolovala vzhled svého obličeje a věnovala Kellovi jeden klimatizovaný úsměv. Kell odpověděl kývnutím, spolkl dva aspiriny a zbytek vody z lahve a pohodlně se opřel, protože letadlo se nad Středozemním mořem naklonilo. Přistáním si kapitán vysloužil potlesk podnapilých chlápků z Yorkshiru o dvě řady za Kellem. Na zavazadla nečekal a kontrolou prošel na svůj vlastní pas v jedenáct patnáct.

Knightovi čekali v příletové hale. Jimmy Marquand říkal, že má vyhlížet „britský pár kolem šedesátky, on je ze solárka osmahlý chlápek s obarveným knírkem, ona drobná, celkem sympatická čiperka, co je ale stále ve stínu svého manžela.“

Popis seděl skoro stoprocentně. Jakmile vyšel soustavou automatických dveří z odbavovací haly, narazil na neslaného nemastného, do hněda opáleného Angličana v těsných plátěných kalhotách a krémové košili s knoflíčky. Ostře zelený kašmírový svetřík měl přehozený přes ramena a na hrudi podle středomořského zvyku zavázaný na uzel. Knír už nebyl obarvený, vypadal však, že Bill Knight věnuje každý večer alespoň patnáct minut pročesávání jeho řídnoucích bílých chlupů. Člověk, který sám sobě nikdy neodpustil, že stárne.

„Vy jste nejspíš Tom,“ řekl příliš hlasitě a pak příliš silně potřásl Kellovi rukou. Špulil přitom pod knírem rty, jako kdyby na jazyku převaloval víno. Kell si pohrával s myšlenkou, že řekne: „Byl bych radši, kdybyste mě oslovoval pane Kelle,“ neměl však energii, aby city toho chlapíka ranil.

„A vy jste určitě Barbara.“

Za Knightem, v postoji, kterému Claire říkala pozice Rain Mana, vyčkávala drobná nahrbená paní s půlměsícovými brýlemi. Svýma plachýma, uhýbavýma očima dokázala omluvit manželovo trochu směšné chování a zároveň navodit profesionální atmosféru, za což byl Kell rád. Bylo mu jasné, že Knight toho hodně namluví, ale nejužitečnější informace dostane od jeho ženy.

„Venku na vás čeká auto,“ řekla, zatímco se Knight nabídl, že ponese Kellovo zavazadlo. Kell to odmítl a s nelibostí si uvědomil, že kdyby žila jeho matka, byla by stejně stará jako tahle drobná paní ve zmačkaných šatech, s nečesanými šedými vlasy a měkkými, prostými gesty.

„Je to luxusní sedan,“ řekl Knight, jako by neschvaloval tak velké výdaje. V jeho hlase zněl samolibý nosový tón, jenž Kellovi začínal být protivný. „Mysím, že budete spokojen.“

Zamířili k východu. Kell se zahlédl v proskleném průčelí a cítil se jako nezdárný syn na návštěvě u rodičů v komplexu pro důchodce na Slunečném pobřeží. Nechápal, jak mohla SIS řešit zmizení Amelie Leveneové hrozící národním skandálem nasazením přestárlého špióna s kocovinou a dvou pochybných senilních vysloužilců, kteří nebyli v akci od pádu berlínské zdi. Co když Marquand chtěl, aby Kell pohořel? Plánoval to?

Co když Knightovi pracují podle skrytého plánu a mají Kella potopit, ještě než začne?

„Tudy,“ pravil Knight. Nějaká mladá žena, hubená jako manekýna, proběhla automatickými dveřmi a vrhla se do náruče koženého donchuána, jen o málo mladšího než Kell. Zaslechl, jak s ruským přízvukem říká „Mon cherie!“ a zaznamenal, že při polibku má otevřené oči.

Šli vlhkým francouzským večerem přes rozlehlé betonové parkoviště u budovy terminálu ke třípatrovému parkovacímu domu sto metrů východně. Provoz na letišti zvolna ustával, autobusy se bok po boku choulily v temném podjezdu, jeden řidič spal s hlavou na volantu. Noční cestující se řadili u spoje do Monaka – všichni byli elegantnější a vyrovnanější než davy nalévající se pivem na Heathrow. Knight zaplatil parkovné, lístek pečlivě uložil do pouzdra na účtenky k proplacení nákladů a zavedl Kella k jeho Citroënu C6 v horním podlaží.

„Papíry, co jste chtěl, přišly před hodinou a leží v obálce na sedadle spolujezdce,“ pravil. Kell předpokládal, že jde o legendu a papíry na jméno Uniacke, jež Marquand poslal prostřednictvím kurýra, aby Kell nemusel přes francouzskou kontrolu s falešným pasem. „Dejte si pozor,“ pokračoval Knight a prsty přitom ťukal na zadní okno, jako by se uvnitř někdo schovával. „Je to diesel. Nevěřil byste, kolik mých přátel si najalo vůz u Hertze nebo Avise a pak si pobyt ve Francii zkazili tím, že natankovali bezolovnatý...“

Barbara ho zarazila.

„Bille, pan Kell si na benzince určitě poradí.“

V žlutavém světle nebylo znát, jestli její manžel zrudnul. Z Knightova spisu, který prolistoval cestou na letiště, Kellovi utkvěla věta: „Nesnese konverzační vakuum. Sklon mluvit i tehdy, když by bylo lepší nechat si svoje rady pro sebe.“

„To je v pořádku,“ řekl Kell. „To se stane, ani nevíte jak.“

Vůz Knightových parkoval vedle C6, byl to mercedes s volantem na pravé straně, dvacet let starou britskou poznávací značkou a promáčklým pravým předním blatníkem.

To stačilo. Kell hodil tašku na zadní sedadlo citroënu a šel rovnou k věci.

„Zajisté,“ odvětil Knight, jako by Kell zpochybňoval jeho charakter. „Samozřejmě.“

Barbara ho podle očekávání doplnila.

Kellův pohled se setkal s Knightovým.