Jerome Klapka Jerome
Čas mého života

Vyšehrad

Kniha byla vydána za finančního přispění
Ministerstva kultury České republiky

Z anglického originálu My Life and Times

přeložil Milan Žáček

Typografie Vladimír Verner

Odpovědná redaktorka Marie Válková

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 2017 jako svou 1587. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 180 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

Translation © Milan Žáček, 2017

ISBN 978-80-7429-846-2 (ePUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na  www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pd

Úvod

„Od autora Tří mužů ve člunu“ – jak Jerome K. Jerome ta slova nesnášel, slova obvykle vyvedená výrazným písmem na obálce a dokonce i na titulní stránce téměř každé následující knihy, kterou napsal. A přesto – stejně jako tomu bývá u všech tvůrců jednoho nesmrtelného klasického díla – smutně uznával dluh, kterým byl zavázán Georgeovi, Harrisovi a svému alter ego, J., neboť si dobře uvědomoval, že bez této úžasné knihy, která se dostala do rukou mimořádně vděčnému a nekonečně obdivnému národu roku 1889, kdy bylo Jeromeovi pouhých třicet let, by s velkou pravděpodobností žádné další knihy již nevznikly. Zcela jistě by v roce 1926 nemohl uzavřít svou nepříliš slavnou, ale ve skutečnosti dosti ohromující literární dráhu vydáním kouzelně osobité autobiografie Čas mého života – a myslím, že ani já bych se neujal role jeho jediného životopisce.

Tedy ne úplně jediného: rok po Jeromeově smrti v roce 1927 jistý Alfred Moss přispěchal s biografií tohoto člověka, kterého podle všeho obdivoval více než kdokoliv jiný na světě. Moss byl radním ve městě Walsall ve střední Anglii, jehož byl Jerome tehdy (stejně jako dnes) jediným slavným synem a jehož čestné občanství získal krátce před svou smrtí. Původcovství a doba vydání oněch memoárů víceméně garantovaly, že se ponesou v oddaném, ne-li přímo hagiografickém duchu, a obecně vskutku působily dojmem jakéhosi rozšířeného nekrologu – do něhož však měl tendenci přispět svým dílem pouze málokterý z Jeromeových význačných přátel ze světa knih.

Toto všechno jsem zjistil počátkem šedesátých let jako zoufale nesečtělý mladíček čerstvě nastoupivší do soukromé internátní školy, především v důsledku přístupu toho přívětivějšího z mých učitelů angličtiny. Byli totiž dva: jeden byl ten Přívětivý, který mne nabádal, abych knihy – i ty bez ilustrací – vnímal jako kamarády, zatímco ten Hrozný nám nadával a nutil nás učit se dlouhé pasáže z Wordswortha, Masefielda a Housmana; měl jsem raději toho Přívětivého. Brzy se dovtípil, že se moje četba omezuje jen na časopisy (satirický Punch, a i tam jsem se textům spíše vyhýbal), nedostižnou sérii o Jenningsovi od Anthonyho Buckeridge a dobrodružství Jamese Bonda. Poté co z toho všeho něco vyrozuměl, nabídl mi tento starý dobrý angličtinář P. G. Wodehouse – spisovatele, o němž jsem dosud nikdy neslyšel a který mne okamžitě zaujal. Nemohl jsem uvěřit, že je v pořádku číst ve vyučování věci komické tak, až vám smíchy tečou slzy, a že je to ve skutečnosti literatura – a pak jsem nemohl uvěřit svému štěstí, když jsem zjistil, že Wodehouse takových knih napsal desítky. Chtěl jsem se o tomto velikánovi dozvědět co nejvíc, ale nevyšla žádná jeho biografie; zapřisáhl jsem se proto, že ji sám napíšu – a v roce 1979 se tak stalo.

Další kniha, která mi byla doporučena, byli Tři muži ve člunu. Přečetl jsem ji dvakrát na jeden zátah a užíval si rozkoše z toho, jak ve mně dokázal Harris v hamptoncourtském bludišti rozdmýchat záchvaty hlasitého a bláznivého smíchu. Chtěl jsem si o tomto velkém Jerome K. Jeromeovi zjistit co nejvíc, ale pokud jsem věděl, ani jemu nevyšla žádná biografie (ta Mossova byla už přes třicet let rozebraná), takže mě napadlo, že bych ji mohl napsat (vyšla roku 1981 a ani ona už dávno není na trhu). Nejhorší, co jsem se pak mohl dozvědět (a můj Přívětivý učitel byl natolik taktní, že když mi touto ocelovou trubkou dával ránu do týlu, přešel do téměř pohřebního basu), bylo, že kromě pokračování Tří mužů ve člunu, které pojednávalo o toulkách bůhvíkde –, JKJ nenapsal vůbec žádné další knihy. Oči se mi zalily slzami. Pro útěchu jsem dostal Deník pana Nuly od bratrů George a Weedona Grossmithových, a četba této nádherné knihy mi ihned zvedla náladu, která mi však vydržela jen do chvíle, kdy jsem se dozvěděl, že bratři Grossmithové už žádnou další knihu nenapsali: to mě tak otrávilo, že jsem se ani nezapřisáhl, že sepíšu jejich biografie.

V případě sourozenců Grossmithových měl můj informátor pravdu, nicméně u Jeromea se můj přívětivý učitel šeredně mýlil (měl jsem teprve zjišťovat – obvykle na vlastní kůži –, že i milí lidé se mohou někdy mýlit), poněvadž JKJ ve skutečnosti vydal více než čtyřicet knih a divadelních her a kromě nich ještě desítky esejů a článků pro dva časopisy, které založil a vydával: byly to The Idler a To-day –, načež jsem značnou část svého mládí promrhal snahami se jich dopídit.

Ptáte se, proč „promrhal“? Jistě, je trochu přehnané tvrdit, že pátrání po prvních vydáních Jeromeových děl byl jediný způsob, jakým jsem marnil čas (budižkničemu jsem byl v celé řadě ohledů), ale s myšlenkou na JKJ a samozřejmě i Wodehouse jsem opravdu strávil spoustu času, ale zatímco u PGW byly výsledky vždy uspokojivé – každý jeho text znamenal senzační úspěch, každý přinesl přesně to, co jste očekávali –, u JKJ byla produkce proměnlivá. Velice rád bych oznámil, že existuje dosud opomíjený Jeromeův klasický text, vedle něhož jsou Tři muži ve člunu pouhá ucházející zábava, ale není tomu tak. Líčení onoho potrhlého říčního výletu zůstává jeho nejlepším kouskem (skutečnost, že se už 103 let neustále vydává, tomu, zdá se napovídá, i navzdory Jeromeově původnímu záměru), nicméně k dispozici je i řada dalších textů, které člověku poskytnou velkou porci typické jeromeovské poetiky, a mohu jen doporučit dva svazky Lenochových myšlenek, Poutníkův deník, Tři muže na toulkách (rozhodně jejich první polovinu) a pokračování Lenochových myšlenek z roku 1905. Svým způsobem jsou skvělá i další díla (duchařské povídky, vynikající autobiografický román Paul Kelver a Jeromeova pocta Davidu Copperfieldovi, Nájemník z třetího poschodí – jakési shawovské podobenství v beletristické i dramatické podobě, a rovněž svěží a velmi zábavný román z roku 1909 s názvem Oni a já), nicméně každý, kdo bude očekávat, že mu způsobí stejné rozechvění jako Tři muži ve člunu, bude zklamán. Zajímavé však je, že jedna kniha „to“ přece jenom má, ta, kterou nyní držíte v rukou – Čas mého života je kvintesencí Jeromea Klapky Jeromea. Kniha roztěkaná, rozmanitá, duchaplně vnímavá a často i nepokrytě vtipná, s přiměřenou dávkou ohánění se známostmi, aby si ještě zachovala dekorum, a s dostatkem upřímně vážných poznámek k takovým tématům, jako je krutost vůči zvířatům, rasismus a hrůzy války, aby držela pohromadě, ba co víc, aby se jevila, že má určitý účel.

Jeromeovým účelem však evidentně nebylo čtenáře informovat o každé skutečnosti svého života (díkybohu!), nehodlal s ním ani sdílet cokoliv důvěrného; kromě evokací zoufale bídného dětství (Jerome je v tomto směru mimořádně dobrý a máte pocit, že i úzkostlivě upřímný). Kniha nabývá podoby výtečně uspořádané sbírky anekdot a salonních úvah – sice ne tak nesourodé, jako byla jeho Lenochova pojednání, nicméně stále sbírky, jež vykazuje zdravou neúctu k chronologii a dokonce i náznak snahy o komplexnost. V určitém ohledu mám za to, že Jerome správně vytušil, že přesně toto lidé žádají od autora, který se proslavil především svým příjemně nenuceným přístupem a rozmarností a jehož vliv a obliba ve dvacátých letech po vrcholu z přelomu století přece jen notně zeslábly, ač jeho stále slavné jméno vzbuzovalo sympatie a respekt. Jerome si vždy uvědomoval, že se jeho hlas donese jen do určité vzdálenosti, a když nakonec sepsal Čas mého života, nehodlal ani v nejmenším působit jakkoliv okázale či sobecky na stránkách knihy, kterou zamýšlel jako poslední. (A tou Čas vskutku byl, pomineme-li posmrtně vydanou divadelní hru Duše Nicholase Snyderse, nyní už zapomenutou, a dlužno říct, že odůvodněně).

Ve všech těchto ohledech Čas mého života bohatě naplňuje očekávání; na druhé straně, pokud šlo o jeho soukromý život, Jerome byl opravdu tím často propíraným typem člověka, „mimořádně uzavřeným mužem“, a pokud si někdo z jeho obdivovatelů představuje, že ho Jerome ve svých memoárech nechá nahlédnout pod pokličku, čeká ho jisté zklamání. Jerome už v mládí odháněl dychtivé lovce autogramů, zdráhal se být středem pozornosti jen proto, že nabyl jisté proslulosti, či se stát terčem jakýchkoliv společenských drbů, a i svou ženu Georginu se snažil udržet co nejdál od světa divadla, literatury, novinařiny a slávy – což byl stav, s nímž byla, pokud to lze určit, více než spokojená. Jeromeovy zmínky o Georgině jsou v Čas mého života skrovné, jako by skoro ani neexistovala, a jelikož tato kniha, spolu s biografií Alfreda Mosse, zůstává jediným pramenem, z něhož se lze něco dozvědět o paní Jeromeové, člověku nezbývá než dojít k závěru, že byla v podstatě světice, která dělala vše, co se od ní žádalo, a nic víc – čili dokonalá viktoriánská manželka.

Ve své vlastní biografii jsem činil závěry i z Georginina mlčení – po Jeromeově smrti odmítala všechny nabídky k rozhovoru a zničila téměř všechny jeho dopisy a deníky (možná na základě jeho pokynů). Zdá se, že po celou dobu společného soužití (trvajícího téměř čtyřicet let) mu zůstávala až jaksi otrocky oddaná a – což je důležitější – neskonale vděčná, že se s ní vůbec oženil, a to z důvodu, o němž mimochodem v Čase mého života nenajdete jedinou zmínku; v době jejich sňatku měla Georgina pětiletou dcerku z předešlého manželství. Dívka také dostala jméno Georgina, ale v rodinném kruhu se jí říkalo spíše jejím druhým jménem, Elsie. Jerome se o tomto předchozím manželství ve svých memoárech nikde nezmiňuje a nezmiňují se o něm ani žádní jeho současníci. Pro Jeromea by bylo docela charakteristické oženit se se ženou v tak svízelné situaci právě kvůli ní než navzdory ní, protože pak by se jí mohl stát opěrným pilířem – což byla představa, jež mu nikdy nebyla nepříjemná. Nicméně skutečnost, že v Čase mého života se rozhodl o této situaci nešířit, naznačuje, že tomu mohlo být jinak. Mohl ovšem mlčet i proto, že bral ohledy na Georgininy city. Není ani zřejmé, zda Jerome nějakým způsobem napomohl k Georgininu rozvodu s prvním manželem – jistým panem Harrisem –, neboť nelze zjistit, jak dlouho žili odděleně předtím, než se na scéně objevil JKJ. Je ovšem jisté, že Georgina měla v úmyslu se za Jeromea provdat hned, jak to bude možné, neboť rozvod sám – požádala o něj právě Georgina – nabyl platnosti 12. června 1888 a za Jeromea se provdala o pouhých devět dní později, když jim oběma bylo dvacet devět let.

Každý autor vlastního životopisu (stejně jako každý, kdo dostane otázku, co dělal o víkendu) má právo přikrášlovat fakta, zvláště v zájmu kompaktnosti textu nebo humoru, a Jeromeovi tato pravda zcela jistě nebyla neznámá; přípustné jsou i vynechávky, ovšem absenci jediné zmínky o nevlastní dceři Elsie (v Čase mého života narazíte pouze na jednu zmínku o „mém nejstarším děvčátku“), v kontrastu se spoustou poznámek týkajících se jeho vlastní dcery Roweny, lze vnímat jako jedinou rozpoznatelnou temnou skvrnu v Jeromeově životě, skvrnu, která pravděpodobně zůstane provždy zahalena tajemstvím. Není dokonce známo, zda Elsie vůbec žila se zbytkem rodiny – a ostatně pokud by nebyla pohřbena v hrobě rodiny Jeromeovy v oxfordshirském Ewelme, na světlo by možná ani nevypluly tyto základní skutečnosti o jejím životě. Na jejím náhrobku není uvedeno příjmení Jeromeová, jen iniciála „J“ následující po jméně Elsie a předcházející jménu Riggs-Millerová, jež přijala po manželovi; provdala se roku 1905 a manželství bylo bezdětné. Elsie zemřela roku 1921 a víme, že JKJ byl u jejího skonu přítomen. Bylo jí osmatřicet let. Je obtížné byť si jen troufat odhadnout, jaký mohla vést život, ale ten skončil náhle a za dalekosáhlého ticha.

*

Nemám v úmyslu uvádět v hlavních bodech obsah Času mého života především proto, že řada kapitol je seřazena tak, aby vyvolávala překvapení, napětí nebo smích, a mně nepřináleží rozplétat Jeromeovu pečlivou krajku. Uvedu pouze tolik, že pokud si představujete, že se Jerome narodil do středostavovské rodiny, napsal Tři muže ve člunu, zbohatl, nabyl slávy a potom umřel, čeká vás jízda, po níž bude opravdu koukat; a pokud, poté co se do knihy začtete, vycítíte neklamné náznaky klasické vyprávěnky o tom jak chudák ke štěstí přišel, čeká vás další šok. Dozvíte se, jak Jerome Klapka Jerome přišel k tak zvláštnímu jménu a proč ho časopis Punch – jakmile se Jerome se svým ležérním a hovorovým stylem proslavil coby průkopník „nového žurnalismu“ – překřtil na „Křupana z Křupanova “. Dozvíte se rovněž skutečnou totožnost George a Harrise ze Tří mužů ze člunu, o Jeromeových velmi ctižádostivých cílech (téměř do jednoho naplněných), o spoustě jeho cest a značných zkouškách, přičemž každá taková epizoda je samostatná, příjemně čtivá a nutkavě zábavná. Možná se budete při tom všem ptát, zda byl Jerome šťastný člověk.

Já si třeba myslím, že byl, v tom každodenním smyslu slova, až do první světové války (během níž, už po padesátce, Jerome naprosto mimořádným způsobem sloužil své vlasti, jak detailně a nezapomenutelně popisuje v předposlední kapitole). Nicméně děsivé věci, kterých byl svědkem, a jeho vlastní stále problematičtější zdravotní stav ho změnily a přivedly k větší příkrosti v postojích, než by se zdálo možné u kdysi tak pohodového chlapíka. To bohatě dosvědčily, upřímně řečeno, dosti nabubřelé poslední romány Všechny cesty vedou na Kalvárii (1919) a Anthony John (1923). Nicméně i přesto, na každodenní úrovni, zůstával Jerome šťastný – a později i zbožně vděčný za svůj úděl. Mnohem méně jisté však je, zda byl spokojený i umělecky.

Poměrně brzy si na stránkách Času mého života povšimnete Jeromeova pronikavého obdivu k Dickensovi – dokonce žil v představě, že když byl mladý, setkal se s tímto slavným spisovatelem v parku: tuto epizodu přibližuje dojemnými slovy, která však možná mají blíže k beletristickému zpracování této údajné události v jeho silně autobiografickém románu Paul Kelver než k upřímnému záznamu dávné vzpomínky. Podle Času mého života se Jeromeovo mládí pozoruhodně podobá osudu mladého Dickense a člověku nezbývá než spekulovat, kolik z toho byla skutečná shoda náhod a kolik reminiscencí může být, v důsledku přikrášlování s odstupem šedesáti let, výsledkem pouhé podvědomé touhy být Dickensem. Podle mého názoru není sebemenších pochyb o tom, že kdyby Jerome dostal šanci stát se nějakou historickou postavou, bez váhání by si vybral právě tohoto spisovatele.

Což nás přivádí zpátky k počátečním slovům tohoto úvodu – a dost nám to pomůže vysvětlit, proč Jerome tak nesnášel onu frázi „Od autora Tří mužů ve člunu“, neboť ji vnímal jako něco, co okrádá jeho střízlivější a rozvážnější díla o nárok na „serióznost“, protože i když by možná bylo přehnané tvrdit, že Jerome byl šašek, který toužil hrál Hamleta, je nicméně pravda, že by okamžitě vyměnil veškeré své dílo (včetně Tří mužů ve člunu), spolu s pověstí, kterou měl, za uznání, že napsal byť jen jednu knihu, která změnila způsob lidského uvažování. Ta fráze se však ujala; nakladatelé a lidé z propagačních oddělení v ní viděli bezprostřední nástroj, jak zajistit Jeromeovi to, co by se v dnešní době označovalo za „prodejnost“. Předpremiéra jeho nakonec nesmírně úspěšné vážné divadelní hry Nájemník z třetího poschodí dopadla katastrofálně právě proto, že byla prezentována jako dílo jedinečného „autora Tří mužů ve člunu“, načež se diváci v průběhu jejích třech dějství snažili objevit něco alespoň vzdáleně komického. V předmluvě ke sbírce povídek John Ingerfield (1894) byl Jerome přinucen nechat otisknout následující vyjádření – kde je mezi humorem téměř bolestně cítit jeho upřímnost:

VLÍDNÉMU ČTENÁŘI; jakož i VLÍDNÉMU KRITIKOVI

Bylo nebylo, kdysi dávno jsem napsal povídečku o ženě, kterou rozmačkala krajta. Asi dva dny poté co spatřila světlo světa, mne na ulici zastavil jeden známý. „To byla moc půvabná historka,“ řekl, „to, co jsi napsal o té ženě a krajtě; ale není to tak legrační jako tvoje jiné věci!“ Další týden v souvislosti s tímto příběhem jedny noviny napsaly: „Tuto epizodu jsme už slyšeli vyprávět s nekonečně větším vtipem.“

Tímto – a na základě mnoha podobných zkušeností, chci naprosto jasně prohlásit, že povídky Na památku Johna Ingerfielda a jeho manželky Anne, Žena ze Soeteru, a Siluety nemají čtenáře pobavit. Dva další krátké texty – Varietní řeči a Jak to bylo s nájmem hostince U zkřížených klíčů – přenechám kritikům nového humoru ke ztrhání podle libosti; ale opakuji, byl bych rád, kdyby Johna Ingerfielda, Ženu ze Soeteru, a Siluety posuzovali jinou optikou než optikou humoru, ať už starého či nového.

Myslím proto, že ačkoliv by Jerome neužasl, že se i po sto letech vydávají jeho Tři muži ve člunu (sám tehdy nedokázal vysvětlit jejich fenomenální úspěch a uspokojivě se to za celou tu dobu nepodařilo vysvětlit nikomu), překvapila by ho a potěšila skutečnost, že se v novém vydání více než šedesát let od své premiéry objevuje i Čas mého života. Proto vám tedy bez dalších okolků tuto knihu srdečně doporučuji – ten čas onoho života za to stál.

JOSEPH CONNOLLY

P.S.

Během deseti let od vydání mé biografie nevyšla najevo žádná nová fakta ohledně Jeromea, ale dvakrát mi byla hozena vějička. V roce 1982 mi napsala jistá dáma, která se mi svěřila, že četla moji knihu, a zeptala se, zda bych si nechtěl poslechnout vyprávění o jejím vztahu s Jeromem (a naznačovala určité důvěrnosti). Pětapadesát let po jeho smrti se mi něco takového nejevilo pravděpodobné, ale hbitě jsem jí odpověděl. Jelikož jsem však na svůj dopis nedostal odpověď, vznesl jsem dotaz na poště a dozvěděl se, že pisatelčina adresa je naprosto smyšlená.

O rok později mi telefonovala jiná stará paní, jejíž sestra prý u Jeromeů pracovala jako hospodyně na sklonku jejich pobytu v Hampsteadu, a jestli bych si prý nechtěl poslechnout její vzpomínky. Odpověděl jsem, že velice rád, a na další den jsme si domluvili schůzku. Následujícího rána mi stará paní opět zatelefonovala a s lítostí mi oznámila, že její sestra v noci zesnula.

Pokud měl Jerome nějaká tajemství, všechna jsou dál pečlivě střežena.

Předmluva

Vzpomínám si na noc v bytě Philipa Bourkea Marstona. Byl slepý, psal poezii a se svým starým otcem, dramatikem dr. Westlandem Marstonem, žil na londýnské Euston Road. Od Paganiho nás vypoklonkovali; musela být zhruba půlnoc. Pagani byla tehdy malá italská restaurace na Great Portland Street, již navštěvovali převážně cizinci. Byli jsme různorodá směsice asi dvanácti lidí. Určitou dobu – než se do ní přimísili J. M. Barrie a Coulson Kernahan – jsem byl ze všech nejmladší. Společně jsme takto u Paganiho v patře s výhledem na ulici večeřeli jednou za čtrnáct dní za pevně stanovenou cenu dva šilinky na osobu a většina z nás pila chianti, jehož půl láhve přišlo na šilink a čtyři pence. O něco později, po smrti Philipa Marstona, byl z pozůstatku našich sešlostí založen Klub tuláků. Stárli jsme a slavili úspěchy, v mramorových síních jsme večeřeli s ministry, polními maršály – s tímto druhem lidí. Ale duchaplnost naše setkání opustila společně s chudákem Philipem. U Paganiho se hodně debatovalo o Bohu. Myslím, že toto téma nakousl Swinburne, a následovala zjitřená diskuse, při níž někteří stranili Swinburneovi a jiní naopak podporovali Boha. Swinburne se přestěhoval do Putney a byl „reformován“ Watts-Duntonem. Potíž byla v tom, že Swinburneův génius se nepřestával pohybovat v obráceném poměru ke Swinburneovu mravnímu zdokonalování. Čím větší slavil Watts úspěch, tím bídnější byly Swinburneovy verše. Na druhé straně, když Putney truchlilo, múzy se radovaly. Obecný názor byl takový, že Watts by udělal lépe, kdyby Swinburneovi nechal „volnou ruku“. Ale postoj Marstonova klubu k ctnosti byl vždy kritický. Později došlo k hádce mezi socialistou Rudolphem Blindem, synem Karla Blinda, a jedním členem, na jehož jméno si už nevzpomenu, ohledně dětského kočárku. Rudolph Blind byl umělec, který si vydělával na nejisté živobytí malováním obrazů rozložitých barokních dam a jejich vystavováním po celé zemi. Od svých přátel poté chtěl, aby napsali do místních novin, výstavu odsoudili a volali po tom, aby ji policie zakázala. Tím na ni vždy nalákal stovky zájemců. Pokud šlo o obrazy samé, byly docela neškodné – rozhodně pokud šlo o jejich přijatelnost. Blind a ten druhý muž, kterému budu říkat pan X, společně koupili dětský kočárek, jelikož paní Blindová a manželka pana X očekávaly, že ve stejném týdnu přivedou na svět potomstvo. Všechno by bylo v pořádku, kdyby paní X nepovila svému choti dvojčata. Blinda napadlo, že dítě navíc by mělo sedávat na podlaze. S tímto řešením problému předstoupil před paní X a byl odmítnut; ze svého dítěte nehodlala dělat podnožku. Pan X navrhl, že by měl Blinda vyplatit. Blind opáčil, že pan X chtěl jen polovinu kočárku a tu dostal. Pokud měl být vyplacen, muselo by to být za cenu, která by mu umožnila koupit si celý kočárek. Blind a pan X se stále dohadovali, když tu najednou zhasl plyn. Byla to obvyklá metoda starého Paganiho, jak hosty upozornit na to, že už chce jít spát.

Philip, pro něhož všechny hodiny tonuly ve tmě, nás doprovodil do přízemí a zakončit večer nás pozval k sobě domů. Chtěl mne seznámit se svým starým otcem, který byl invalida a na naše sešlosti zpravidla nechodil. Odešlo s ním asi šest z nás včetně dr. Avelinga, který psal pod jménem Alec Nelson a za manželku pojal dceru Karla Marxe, a F. W. Robinsona, romanopisce, jenž v té době řídil měsíčník s názvem Home Chimes. Barrie do něj psal články a já přispíval pravidelnou causerie zvanou „Koutek klípků“, v jejímž záhlaví se skvěl obrázek oslíka nakukujícího přes živý plot. Zpočátku jsem proti přítomnosti tohoto zvířete vznášel námitky, ale Barrie si ho oblíbil a zastával se ho, takže jsem ho tam nechal. Mezi přispěvateli časopisu byla většina spisovatelů, kteří postupně dosáhli nemalé proslulosti. Periodikum se nicméně nikdy neuchytilo a Robinson nakonec ve stáří bojoval s chudobou.

Byl mezi námi i jeden dosti ctihodný džentlmen, host, oděný v kožichu a s cylindrem od firmy Lincoln & Bennett. Byl to americký nakladatel. Už se nepamatuji, kdo ho přivedl. Vzpomínám si, že jsme se zastavili na Fitzroy Square, abychom prodiskutovali, zda je vhodné teď v noci klepat na Bernarda Shawa a nabízet mu, aby se k nám připojil. Policie měla Shawa už nějakou dobu v hledáčku jako jednoho z nejproblematičtějších řečníků z Hyde Parku a s jeho jménem začínala být dobře obeznámena i široká veřejnost, a to v důsledku nactiutrhačných útoků, maskovaných ve formě rozhovorů, které proti němu vedla jistá část večerního tisku. Novináři si do Shawova skromného příbytku obvykle vymáhali přístup zjevně pouze proto, aby ho mohli zastrašovat a urážet. Bylo nemálo takových, kteří tvrdili, že Shaw musí být smyšlená postava. Proč to snášel? Proč novináře neshazoval ze schodů? A kdyby se mu to nepodařilo, proč na ně nevolal policii? Bylo těžké si představit, že na světě může žít lidská bytost tak úžasně křesťanská, jakou se jevil být chudák pronásledovaný Shaw. Ty rozhovory ve skutečnosti psal on sám. Jednoznačně se díky nim stal námětem mnoha hovorů. V dané chvíli jsme se rozhodli ho nebudit hned ze tří důvodů. Zaprvé, nikdo si nebyl zcela jistý číslem domu. Zadruhé, věděli jsme, že ke dveřím jeho bytu vedou tři patra schodů, a vynakládat takovou tělesnou námahu se nikomu z nás nechtělo. A zatřetí, pokud bychom se tam vůbec dostali, existovala šance sto ku jedné, že Shaw dolů nepůjde a naopak po prvním, kdo otevře dveře, hodí boty.

Euston Road neměla v té době nikterak dobrou pověst. Ta se možná zlepšila. Lidé mne ujišťují, že se zlepšila většina věcí. Náš společník v kožichu v nás vyvolával úzkost. My ostatní jsme nevypadali, že bychom někomu stáli za námahu a potíže, ale nóbl oblečený sekáč probouzel naděje, které nebylo snadné rozptýlit. Když jsme ho však umístili do svého středu a schovali mu klobouk, podařilo se nám s ním těmi končinami bezpečně projít. Domnívám se, že Marstonovi v oné oblasti zůstávali vzhledem k její láci. Philip si svým psaním skoro nic nevydělal a úspory jeho otce nejspíš také nestály za mnoho. Pokud si za těch časů dramatik vydělal nějakou hrou pět set liber, musel se považovat za šťastlivce. Když jsme vyšli do druhého patra, starý pán ležel v posteli, ale vstal a připojil se k nám v županu, který měl svou největší slávu už dávno za sebou. Philipovi přednedávnem jistý obdivovatel poslal darem opravdu výborné doutníky a láhev obstojné whisky se tehdy dala sehnat za tři šilinky a šest pencí; takže jsme si opravdu pěkně užívali. Philipův otec měl povídavou náladu a vyprávěl nám historky o Phelpsovi, Macreadym a Terryových. To vyprovokovalo Robinsona, aby se pustil do vzpomínání na Dickense a Thackerayho, kterému vypomáhal s časopisem Cornish Magazine, a také na Lewise a spisovatelku George Eliot. Z Robinsonových vzpomínek by se dala napsat zajímavá kniha. Patřil k těm klidným, účastným lidem, jimž se ostatní svěřují se svými trápeními. Mrzí mne, že jsem si nevedl pořádný deník. Pustil jsem se asi do dvou desítek. Většina z nich začíná prvního ledna a ztrácí dech koncem února. Díval jsem se do nich, ale z povídání z onoho večera jsem si žádný záznam nepořídil. Dříve či později se hovor musel stočit na téma obecného vzpomínání, neboť si vybavuji, že jsem ostatní obeznámil s úmyslem sepsat svou vlastní autobiografii, jakmile nastane ta správná chvíle; která se mi tehdy jevila velice vzdálená. Zastával jsem názor – a zastávám ho i nadále –, že opravdu dobrou knihu by mohl napsat člověk s dostatečnou odvahou věrně a bez výhrad zachytit vše, co si doopravdy myslí, cítí a co kdy v životě udělal. Spolubesedníkům jsem vyjevil, že právě takovou knihu hodlám sám stvořit. Nazval bych ji Bláznova obhajoba.

Pamatuji se na podivné ticho, které se poté rozhostilo, poněvadž až do té chvíle jsme byli poměrně hlučná společnost. Nejdříve promluvil Aveling. Souhlasil, že taková kniha by byla zajímavá a užitečná. I název si vysloužil obdiv. Bohužel už po něm sáhl člověk větší nežli já, mladý švédský autor jménem August Strindberg. Aveling se se Strindbergem setkal a prorokoval mu velkou budoucnost. Zmíněná kniha právě nedávno vyšla v německém překladu. Pojednávala pouze o jedné stránce lidského bláznovství, leč o stránce poměrně proměnlivé a důležité. S dámou, o níž se v knize psalo, jsem se o mnoho let později setkal v Americe. Bylo to stále úžasně pohledné stvoření, ač již tedy tíhlo k baculatosti. K hovoru o Strindbergovi jsem ji však přimět nedokázal. Pokaždé zareagovala jen takovým zvláštním posunkem, jako by něco odkládala za sebe, a toto gesto doprovázela nevyzpytatelným úsměvem. Bylo by zajímavé znát její pohled na věc.

Většina byla toho mínění, že taková kniha nikdy nebyla a nikdy nebude napsána. Celliniho spis, pakliže byl pravdivý, bylo pouhé melodrama. Pepys zaznamenal horu banalit. Rousseau, poté co se doznal, že je obětí poměrně neškodné imbecility – běžnější, než si myslel –, dostal strach a ve zbytku knihy se jen snažil vysvětlit své neřesti a vydobýt maximum ze svých ctností. Nikdo na světě nikdy nenapíše svůj pravdivý příběh; a pokud by ho napsal, abonenti Mudieho knižní řady by v šoku obrátili oči k nebi a navzájem by se ptali, zda opravdu mohou existovat tak nepochopitelní tvorové. Froude se osmělil pronést, že soužití manželů Carlyleových nebylo jednou nekonečnou nebeskou básní. Celá anglická a americká střední třída sotva dokázala věřit svým uším. Padla na kolena a děkovala Bohu, že se takové rejdy odehrávají výhradně v literárních a uměleckých kruzích. George Eliot podotkla, že se zdráháme odhalit z obavy, abychom neublížili svým blízkým. To, že si milovaný manžel a otec, uctívaná manželka, matka světice mohli vskutku myslet nebo cítit to či ono, jejich partnerům málem přivodilo smrt! Bylo to by prostě příliš bolestné. Společnost je vystavěna na předpokladu, že všichni jsme jen tak dobří, jak bychom být měli. Přiznat, že jsme nedokonalí, znamená vyčlenit se z lidského pokolení.

A tak se každý svazek Mých pamětí, každá Kniha mého života přizpůsobuje těm nejstriktnějším konvencím. Pokud, za účelem chvilkového zpestření, naznačíme, že je nám vlastní nějaká neřest, připomíná neřesti z Faráře wakefieldského a „tíhne na stranu ctnosti“.

Americký nakladatel, kterého jsme rozpustile pojmenovali „Barabáš“, se nám svěřil s tím, co mu jednou řekl Mark Twain: že prý píše knihu vzpomínek, v níž se naprosto upřímně rozepisuje o všech lidech, se kterými se kdy setkal. Aby zabránil potížím, které mohou číhat za každým rohem, požádal správce své pozůstalosti, aby knihu vydali až dvacet let po jeho smrti. Později, když jsem Marka Twaina osobně poznal, jsem se ho zeptal, zda to je pravda. „Naprostá pravda,“ odpověděl, „vylíčím tam každého, s kým jsem se kdy setkal, přesně takového, jaký mi připadal, bez polehčujících okolností.“ Také dodal, že mne možná, než opustí Londýn, poprosí, jestli bych ho nezaložil, a že doufá, pokud na to dojde, že se neprojevím jako podlý škrt. Stále si myslím, že ta kniha je mýtus, který Mark Twain rozšířil, aby udržoval své přátele v nervozitě a přívětivém rozpoložení. Je sice pravda, že jistá kniha tohoto ražení od napsání této kapitoly vyšla; ale není to kniha, jakou hrozil. A o žádnou půjčku mne na každý pád nikdy požádat nepřišel.

Ostatní se jeden po druhém vytratili. Starý pán se odebral na lože. Philip mne požádal, abych se ještě chvíli zdržel. Bydlel jsem nedaleko, v Tavistock Place. Na místě tohoto domu se nyní nachází Ústav Johna Passmorea Edwardse. Passmore Edwards, který byl tehdy majitelem a vydavatelem listu Echo, prvních novin v Londýně prodávaných za půlpenci, se velice přátelil s mým otcem za dnů, kdy byli oba ještě mladí. Otec neustále tvrdil, že on a Passmore Edwards uvedli do jižní Anglie golf. Nijak tuto věc dál nerozebírám, neboť si nejsem jistý stanoviskem, které bude v této záležitosti vysloveno v soudný den. Možná se jen chvástal. Golf hrávali na písčinách ve Westward Ho. Otec v té době hospodařil na protější straně řeky, nad Instowem. Westward Ho tehdy býval divoký pás bezútěšného pobřeží, na severu sevřený mohutným oblázkovým valem. Za odlivu se do něho strefovali míčkem. Zdolat ho zcela jistě dalo velkou práci.

Takže jakmile jsme osaměli, Philip se opět rozhovořil o reminiscencích. Požádal mne, abych se o tom dále nešířil, a řekl mi, že udělal přesně to, co jsme společně označili za nemožné – vedl si deník, kam si zapisoval všechny myšlenky, které ho napadly, sny a touhy. Přesněji řečeno, vedl si ho na stroji. Od oslepnutí se s psacím strojem naučil skvěle zacházet. Ten deník byl dle jeho vlastních slov podivuhodná směska. Jeden Philip byl příšerný ničema, zmítaný vášněmi a hrůzami, přízemnější než zvíře, které se plazí po zemi. Druhý Philip byl naopak nádherná bytost, kterou by si i Ježíš zamiloval. A vedle těchto dvou existoval ještě třetí Philip, který si od obou držel odstup. Philip nedokázal zjistit, co je tento třetí zač. Vypadalo to, jako by vždy jen stál za prvním a druhým Philipem a oba je nevzrušeně pozoroval. „Jsou chvíle,“ vysvětloval mi, „kdy se mi zadívá do duše a já se přikrčím hanbou, a pak jsou i vzácné okamžiky, kdy mám pocit, jako by do mě vstoupil a oba jsme spolu splynuli.“

U jiného člověka bych to možná vnímal jako jalové plácání, ale Philip byl zvláštní chlapík. Do života mu vstoupila velká tragédie, která musela napomoci formování jeho osobnosti, a silně se v něm vyvinula jak animální, tak duchovní stránka. Za závojem tmy se mezi nimi musel odehrávat zarputilý souboj. V existenci knihy, o níž jsme se toho večera bavili, jsem já osobně vždy věřil. Když Philip zemřel, byl jsem mimo Británii. Po návratu jsem se o tom bavil s jeho otcem a ten mi slíbil, že se po ní podívá.

Ale nikdy jsme ji nenašli.

I
Příchod na svět a rodiče

Narodil jsem se 2. května 1859 ve Walsallu v hrabství Staffordshire. Otec byl v té době majitelem uhelných dolů na Cannock Chase. Patřily mezi první doly, které se na Cannock Chase otevřely, a místní jim dodnes říkají Jeromeovy jámy. Moje matka, která se jmenovala Marguerite, byla Velšanka. Byla nejstarší dcerou pana Jonese, advokáta ze Swansea, a i za oněch časů skromného jmění byla považována za bohatou dědičku. Především díky jejím penězům se vyhloubily ony důlní jámy. Matka pocházela z nonkonformistické rodiny, otec měl naopak původ puritánský. Matka mi říkávala, jak si se sestrou, když byly malé, musely často v neděli ráno razit cestu do kaple sprškami kamení a bláta. Až někdy v polovině století se snad dalo říci, že pronásledování nonkonformistů ve venkovských oblastech zcela ustalo. Otec navštěvoval školu vedenou filantropickou společností Merchant Taylors’ a poté studoval architekturu; vždy však cítil, že je „povolán“ stát se duchovním. Před vstupem do manželství se zabýval především výstavbou modliteben a nejméně ve dvou z nich i kázal. Myslím, že jeho první kazatelská pozice musela být v Marlborough. Na stříbrném tácku, jenž přešel do mého vlastnictví, se skví nápis: „Reverendu Clapp Jeromeovi daruje sbor Nezávislé kaple v Marlborough, červen 1828.“ A v té době mu mohlo být něco málo přes jednadvacet let. Z Marlborough se přesunul do Cirencesteru. I tam postavil Nezávislou modlitebnu a v mohutné bibli, kterou mu darovaly „příslušnice církevního sboru“, se dočítám, že modlitebna byla otevřena 6. června 1833, v době, kdy tam zastával duchovní úřad. Svatostánek v mezidobí prošel zásadní proměnou a nyní je v něm Cirencesterská nemocnice na silnici k nádraží. Mám její snímek, jak vypadala za časů mého otce. Z uměleckého hlediska nelze o světě říci, že by se někam posouval.

Po svatbě se otec usadil v devonském hrabství, kde hospodařil v Appledoru nad Bidefordem a kde také založil kamenolom. Ovšem kazatelská vášeň ho nikdy neopustila. V Devonshiru kázal vždy, kdy se mu naskytla příležitost, a cestoval po celé zemi – neměl však žádné pevné místo. Když s farmařením přestal, aby se mohl přestěhovat do Walsallu, bylo to zčásti kvůli představě, že zbohatne na uhlí, ale zčásti i proto, že mu byla nabídnuta trvalá kazatelská pozice.

Sir Edward Holden, stále vitální, ač již více než devadesátiletý pán z Walsallu, s nímž jsem nedávno večeřel, mi vyprávěl, že otec jako kazatel byl vskutku úžasný a do Walsallu přitahoval zástupy lidí z širokého okolí. Napřed kázal v malých Nezávislých modlitebnách, které tam nacházel. Později se sešli čelní nonkonformististé z města a nechali mu postavit kongregační kostel na Bradford Street, který dosud patří k nejvýraznějším walsallským dominantám a při jehož budování otec nabídl své architektonické služby. Kostel stojí na kopci a v oné době z něj byl výhled přes pole až na Cannock Chase. Na základě toho, jak všechno dopadlo, by rozumný člověk mohl snadno poukázat na zjevné ponaučení, že kdyby otec uposlechl střízlivé biblické rady – držel se kazatelství, pro něž mu dal Bůh nadání, a světské podnikání zanechal těm, kdo mají pro Mamonovu sféru lepší předpoklady –, bylo by to pro něj ve všech ohledech lepší. Ale kdyby se místo krachu dostavil úspěch, bezesporu by ho velebili jako ideálního rodiče, jenž pracoval pro budoucí blaho svých dětí. Ve Staffordshiru totiž stál na počátku uhelné konjunktury, každý kolem něj vydělával peníze, vydělávali je dokonce i dobří lidé. V případě mého otce to byl klasický příběh muže, kterému peníze nezajistily pomoc člověka se zkušenostmi. Všechno, co člověk má vědět o těžbě uhlí, pochopil až ve chvíli, kdy v ní utopil poslední penci, a to už bylo příliš pozdě. Závěrečnou pohromu navíc podle všeho uspíšily i záplavy; takže zkrátka a dobře, když se otec jednou pozdě večer vrátil domů, a zbytek domácnosti už spal, posadil se na okraj manželčiny postele a co nejopatrněji jí vyjevil nikterak neočekávanou novinu, že je na mizině. V matčině deníku jsem si všiml, že se datum tohoto přiznání shoduje s dnem mých prvních narozenin.

Dohromady se z trosek zachránilo jen asi několik stovek liber. Přestěhovali jsme se do domku v nedalekém Stourbridgi, a jen co nás tam otec usídlil, vydal se, coby věčný optimista, sám do Londýna s představou, že nám jmění získá nazpět velkoobchodním podnikáním se železářským zbožím. Na Narrow Street v Limehousu si pronajal prostory s vlastním malým molem a současně si po obstarání povolení k pobytu vzal do nájmu domek na Sussex Street v Poplaru. V dopisech ho popisoval jako nárožní nemovitost se zahradou, kterou si matka hned představovala jako venkovské stavení. Ubohá žena! Když dům spatřila, musela zažít šok. Pokud se vyskytuji v okolí City, někdy nasednu na omnibus do East Hamu, vystoupím na Stainsby Road, doplížím se na nároží a vykouknu ven. Chápu, proč otec hledal jednu záminku za druhou, aby pro nás nemusel poslat. Samozřejmě že ho limitovaly prostředky a touha nebýt daleko od provozu na Narrow Street, a také si bezpochyby vsugeroval, že to bude pouze nakrátko – dokud si nebude moci dovolit některý z krásných georgiánských domů na East India Dock Road, kde tehdy žili zámožní majitelé lodí a kupci. Dokud jsme se za ním nepřestěhovali, otec tam žil dva roky zcela sám, a výdaje na chod domácnosti omezoval na pět šilinků týdně. Ani velkoobchod se železářským zbožím totiž nevzkvétal, jak si představoval, a v Stourbridgi se musel starat o už celkem sedmičlennou domácnost. Matka tehdy o ničem nevěděla – dokud otce nezradil někdo ze známých – a poté vzala věci do vlastních rukou a ihned začala balit.

Ale ještě předtím ji zkrušila událost mnohem horší, než jakákoliv peněžní újma. Po krátké nemoci, ve věku pouhých šesti let, zemřel můj mladší bratr Milton. Zdá se, že to byl velice roztomilý hošík; ačkoliv možná jen matčina láska nadsadila veškerou jeho zbožnost a dětskou moudrost. Při každém výročí jeho skonu se svěřovala deníku, že shledání s Miltonem je opět o rok blíže. V posledním zápisu, o šestnáct let později a jen deset dnů předtím, než sama zemřela, stojí: „Narozeniny drahouška Miltona. Teď už to nemůže trvat dlouho. Přemýšlím, jestli se vůbec změnil.“

Smrt mého bratra otevřela v rodině propast. Moje mladší sestra Blandina byla o jedenáct let mladší než já a Paulina, ta starší, byla dospělá mladá žena, která učila v nedělní škole a měla nápadníka, když jsem já ještě nosil dětské šatečky. Oním nápadníkem byl jistý Harry Beckett, povoláním strojník. Matka si zprvu dělala naděje, že ho přivede na pravou víru, ale jak se zdá, později od toho upustila, když se dozvěděla, že Harry se stal vítězem staffordshirského mistrovství boxerů střední váhy. Zkormouceně ho odepsala jako „v podstatě pouhého hazardního rohovníka“, a pokud jsem správně vyrozuměl, v očích mých rodičů byl nežádoucí osobou i z jiných důvodů. Vím, že nakonec tekly slzy a Harry odjel do Kanady. Znovu se objevil až někdy v osmdesátých letech, kdy mou sestru překvapil jako blesk z čistého nebe. Náhodou jsem byl tehdy s ní. Tou dobou už z ní byla matka sedmi pěkně urostlých chlapců a dívek. Harry zůstal oním statným pohledným chlapíkem s rozesmátýma očima a vlídným vystupováním. Já jsem začínal psát povídky a celá situace mne notně zajímala. Ve světě se mu dařilo; ale nikdy se neoženil. Když jsme tam tak večer ve třech seděli – můj švagr byl služebně někde na severu –, whisky si sice možná míchal s menším množstvím vody, než by bylo záhodno, ale když jsem je pozoroval, neubránil jsem se filozofickému závěru, že život bude vždy jen ruleta, kdy kulička někdy padne nerozvážným a moudří velmi často vyjdou naprázdno.

Právě až s naší cestou do Londýna, když mi byly čtyři roky, nabývají mé vzpomínky jasnějších obrysů. Pamatuji se na vlak a na pole a domy, které se ode mne vzdalovaly, a na konci toho všeho na rozlehlou jeskyni plnou ozvěn – nádraží Paddington, pokud se nemýlím. Matka si zapsala, že dům byl po našem příjezdu prázdný, že nábytek dorazil až o čtyři dny později. „Táta a já a náš nejmladší jsme už v domě spali.“ Nějaký ten nábytek v domě ale přece jen být musel, protože tam bydlel otec. Pamatuji se, jak mi udělali lůžko na podlaze. A jak se mi do snů vplétal rozhovor rodičů usazených po obou stranách ohně. „Obě dívky ubytovala paní Richardová a Fan a Eliza spaly u Lashfordových.“ Eliza, pokud se nepletu, musela být služka. Teta Fan byla matčina sestra, která s námi žila; zvláštní drobná stará paní s kudrnatými vlasy a růžovoučkou pletí. Vždy si na ni vzpomenu, když vidím obrázky mladičké královny Viktorie.

Mé vzpomínky na ony první dny v Poplaru jsou nicméně zmatené a nepřehledné. Když jsem povyrostl, měl jsem dovoleno toulat se sám po okolních ulicích. Matka proti tomu sice protestovala, ale otec namítal, že je to tak pro mne lepší. Musel jsem se naučit sám o sebe postarat.

Se svým Londýnem jsem se důkladně obeznámil. Bezútěšná bída číhá v těsné blízkosti jeho okázalých tříd a i v těch nejzámožnějších čtvrtích se táhnou smutné, špinavé ulice. Nicméně z East Endu čiší zlověstnost, neodbytná hrůza, jakou nenajedete nikde jinde. To příšerné ticho jeho vyčerpaných ulic. Ty popelavé tváře s neživýma očima, které se noří ze stínů a jsou ztracené. Z tohoto prostředí, v němž jsem strávil své dětství, jsem si patrně odnesl svou melancholickou, zádumčivou letoru. Dokážu vidět humornou stránku věcí a užít si legrace, když na ni přijde, ale ať se podívám kamkoliv, připadá mi, že v životě je vždy více smutku než radosti. Tehdy jsem si samozřejmě nic takového neuvědomoval. Jediná potíž, již jsem měl neustále na paměti, bylo pronásledování od ostatních chlapců z ulice. Když jsem měl tu smůlu a zahlédli mne, hned se ozval divošský křik. Hnán nepříčetnou hrůzou, neutíkával jsem ani tak před ranami jako spíše před posměšky a všemožným popichováním. Podle matčiných slov se tak dělo proto, že jsem urozený člověk. Tím jsem se se svým příkořím zčásti smířil a na základě zkušeností jsem se naučil obíhat oblá nároží a nechávat pronásledovatele daleko za sebou, a když zrovna nebyli na dohled, uměl jsem na ně i zapomenout. Byl to život, jaký musí vést lecjaký zajíc. Ale i ten tomu nějak uvykne a nakonec určitě i zakouší okamžiky povznesení, kdy se mu podaří přechytračit všechny nepřátele a usadí se na vršku a hrdě se rozhlíží kolem dokola, ač stále lapá po dechu.

Naše návštěvy byly čím dál častější a máminy naděje v tátovu železnici stále více sílily. Jenže jednoho odpoledne se sestra ze zahrady vrátila s prázdnýma rukama a vyděšeným výrazem v očích. Kočárem už domů jet nechtěla. A tak jsme se naopak rychlou chůzí vydali na dalstonské nádraží, odkud jsme odjeli domů vlakem. Viděl jsem, že pod závojem pláče. Muselo to být odpoledne někdy na začátku listopadu. Pamatuji se, jak se sestry zeptal, zda by chtěla vidět slavnostní průvod pořádaný na počest inaugurace nového starosty. Matka si do deníku k datu 16. listopad napsala toto: „S tátovou železnicí se pokračovat nebude. Jsme zdrceni žalem. Veškeré snahy mého drahého chotě končí neúspěchem. Připadáme si vyloučeni z Boží přízně.“

Zdá se, že i otec na nějakou dobu ztratil naději. O několik stránek dál jsem četl: „Drahý Jerome přijal místo u pana Rumblese. Sto za rok od devíti do osmi. Cítí se zdrceně a smutně.“

13. listopadu matka říká Elize, že si ji už nemůže dovolit. „Plakala a nesmírně ji mrzelo, že musí odejít.“

„2. prosince. Jeromeovi někdo ukradl hodinky. Elegantní strojek s pákovým krokem a vyrytým rodovým znakem, který jsem mu darovala v náš svatební den. Ach, jak záhadné jsou Boží úklady s naší rodinou!“

4. prosince, zdá se, vykouklo slunce. „Narozeniny naší drahé Blandiny. Dala jsem jí své zlaté hodinky a medailon. Měla velikou radost. Domů přijela naše drahá Pauline. Velice příjemný a radostný den, i přes všechny těžké zkoušky, jimž jsme nyní vystaveni.“ Nicméně počátkem dalšího roku se opět zatáhla mračna.

Vrátím se k matčině deníku.