Rozmarné a tajuplné příběhy ze staré Číny
Author: Koutská, Blanka
Date: 2017-02-23T23:00:00+00:00
Rights: Translation © Jarmila Häringová, 2017

Rozmarné

a tajuplné

příběhy

ze staré

Číny

Vyšehrad

Tato publikace vznikla v rámci spolupráce

s Mezinárodním sinologickým centrem

Ťiang Ťing-kuovy nadace při Univerzitě Karlově

This publication was supported by a grant

from the International Sinological Center

at Charles University in Prague

Edice Mozaika

Typografie Vladimír Verner

Redakčně zpracovala Blanka Koutská

Odpovědný redaktor Martin Žemla

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,
v Praze roku 2017 jako svou 1573. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 180 Kč

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.

Praha 3, Víta Nejedlého 15
e-mail: info@ivysehrad.cz
www.ivysehrad.cz

ISBN 978-80-7429-832-5 (ePUB)

Translation © Jarmila Häringová, 2017

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

Čínští lidoví vypravěči
představují dnes vyhraněný pojem nejen v čínské literární vědě, ale i u našich čtenářů: vytvořili osobitý novelistický útvar z vyprávění i veršů, který dosáhl značné literární úrovně a jehož čtenářská přitažlivost daleko přesáhla okruh původních posluchačů. Jejich produktivní rozkvět se obvykle klade do doby mezi epochou Sungů, zhruba jedenáctým stoletím, a koncem epochy Mingů, začátkem sedmnáctého století. Literární věda je odvozuje od mravoučných příběhů, vyprávěných buddhistickými mnichy na tržištích a jiných veřejných prostorách, ale jejich spřízněnost s čínskou domácí tradicí, např. se staršími tchangskými povídkami, je hlubší. Je to patrné třeba v konkrétní lokalizaci a dataci, smyslu pro detail situace, v emocích, které budí – humorem, tragikou, hororem. Lecčím také připomínají evropskou renesanční povídku, hlavně starší. V první polovině sedmnáctého století byly zčásti vydány v několika knihách, z nichž je nejznámější Přehlídka podivuhodných příběhů dnešních i starobylých (Ťin ku čchi kuan) z konce třicátých let.

Povídky čínských lidových vypravěčů

Vypravěčské umění představovalo ve staré Číně celé zvláštní, košaté odvětví literatury, jehož začátky sahají do dávné minulosti. Prvopočáteční podněty, které daly vznik epické próze, bychom mohli vystopovat už kolem začátku našeho letopočtu. Její zárodky nacházíme ve sbíraných a zapisovaných podivuhodných příbězích, často tkvících kořeny v prastaré lidové mytologii, a také pozoruhodných životopisech významných osob. Zájem o roztodivná podání vzrůstá za rozkladu státní moci, který začal třetím stoletím našeho letopočtu. Tehdy se v Číně dynamicky šířil buddhismus přicházející z Indie a jeho propagátoři mniši od počátku doplňovali svá misijní kázání populárními, hodně světsky pojatými výklady posvátných písem a starých legend. S nimi soupeřili vypravěči tajuplných zkazek a legend taoistických. Od toho pak vedla už přímá cesta k samostatným uměleckým příběhům.

Vrcholná kulturní epocha za vlády dynastie Tchang, která téměř tři sta let (618–906) úspěšně řídila konsolidovanou říši, se ovšem mohla pochlubit převážně jen exkluzivní tvorbou literátů, tj. vzdělaných úředníků patřících k vládnoucí třídě. Byla psána v klasickém knižním jazyce a určena výhradně vzdělancům. Lidové vypravěčství si teprve nesměle začínalo razit cestu a také se nám z jeho tehdejších produktů skoro nic nezachovalo. Až panování další slavné dynastie, Sungů (960–1279), přineslo s rozvojem měst radikální demokratizaci literatury. Od této doby se žánr lidové povídky, povětšině anonymního původu, vyššími kruhy a oficiální kritikou přezírané, mohutně rozvíjí paralelně s literaturou „vysokou“ a dobývá si pevnou pozici.

Učení literáti ve svých kabinetech tvoří dál především vybroušenou poezii a brilantní eseje v ustrnulém, na poslech těžko srozumitelném jazyce, ale na městských tržištích, při chrámech, v čajovnách i na jiných shromaždištích zatím široké vrstvy Číňanů, z velké části negramotné, ale v kulturní náročnosti přesto obdivuhodně vyspělé, s nadšením celé hodiny vychutnávají umění prostých vypravěčů v živé hovorové řeči. Umění přes všechnu fantastičnost některých motivů zemitě realistické, blízké životní pravdě a námětově bohatě rozmanité ve srovnání s proslulými romantickými novelami literátů doby Tchang, které už mezitím dožily svůj plodný věk, i když se jejich prastarou tematikou vypravěči občas stále ještě inspirují.

Přední československý sinolog Jaroslav Průšek ve svých pracích z dějin čínské literatury hovoří přímo o „revolučním posunu“ v beletrii. Objevují se autoři z lidu, zčásti deklasovaní vzdělanci, jimž se nevydařila úřední kariéra a kteří se potýkají s bídou a společenským vyřazením, což je sdružuje v celé cechy, tzv. „knižní společnosti“, a podněcuje jejich zainteresovanost na tvorbě pro lidové vrstvy. A povídky se rovněž naplňují postavičkami z lidu, hlavně příslušníky drobného městského obyvatelstva včetně společenské spodiny. Autoři předvádějí jejich všední život se všemi každodenními problémy, pro něž stará literátská povídka, kde člověk z lidu ke slovu takřka nepřišel, rozhodně smysl neměla, a dosahují mistrovství v prokreslení jim důvěrně známých charakterů, prostředí i situací. Rozvíjí se před námi pestrý svět malých obchodníků, řemeslníků, úředníčků, chudých studentů, sluhů a služek, dohazovaček, různých šejdířů, zlodějů, kuplířů, prostitutek, mnichů, a pokud tu defilují zástupci vyšších tříd, kteří byli téměř vždy hrdiny literátské povídky tchangské, jsou i oni důsledně viděni z lidového hlediska, které je pro ideovou orientaci povídek určující.

V bohaté škále se v osudech těchto lidiček prolínají motivy milostné, kriminální, dobrodružné, s nádechem leckde tajemným, strašidelným, takřka pohádkovým. Kromě reálného života, odpozorovaného se všemi podrobnostmi, čerpali vypravěči své náměty zhusta z folklorního dědictví, ale nejvíc vybírali z nepřeberné pokladnice starého písemnictví. Tam ovšem jde mnohdy jen o nejstručnější suchý záznam zajímavé příhody, který povídkář teprve musel bohatě rozvést a vyšperkovat, zkrátka povýšit strohou zprávu tvůrčí fantazií na umělecké dílko. Někdy si také příběh od základu sám vymýšlel a jeho výtvor pak byl v procesu dalšího tradování rozmanitě přetvářen.

Tváří v tvář svému dychtivému a kritickému publiku neměli vypravěči lehkou úlohu: museli se snažit poutavostí a úrovní uměleckého ztvárnění příběhů obstát v konkurenci s jinými vyhledávanými jarmarečními atrakcemi – nejrozličnějšími kejklíři, věštci, komedianty, zpěváky a tanečníky, herci loutkového i stínového divadla, žongléry, akrobaty … Bylo třeba umět zaujmout dramatičností zápletky, barvitým líčením, rozesmát jiskrným humorem, strhnout mistrným spádem dialogu, zvyšovat efekt vyprávění dovedným mísením reality s  nadpřirozenými elementy.

Specifickou zvláštností se stal zvyk proložit a zarámovat prozaický text básnickými vložkami, v Číně, odpradávna vlasti lyrické poezie, tak obecně oblíbenými, které dokázaly umělecky povznést realistické výjevy, někdy kontrastem, a zahalit celé vyprávění do oparu působivé nálady. Formu střídání prozaických pasáží s partiemi veršovanými lze ostatně dokumentovat už v dávných náboženských textech a není vyloučeno, že i ona má svůj původ v Indii. Někdy taková poetická předehra vyprávění, stejně jako metoda uvádění kratších samostatných povídek jako „prologu“ před hlavním příběhem, sloužila i zcela praktickému účelu: soustředit dostatečný počet posluchačů, od nichž pak vypravěči v přestávkách mezi vyprávěním, které záměrně dělali vždy v nejnapínavějším místě děje, vybírali peníze.

Umění vypravěčů požadovalo dobrou znalost historie, která stále zůstávala vděčnou tematickou oblastí, přehled o starší literatuře i lidové slovesnosti, perfektní osvojení všech přednášených skladeb, recitační schopnosti a jistě i hodně talentu pěveckého a hereckého, aby interpret dokonale zvládl syntézu epické, lyrické i dramatické složky, jakou lidová povídka nesporně reprezentuje. Neobešlo se to bez pečlivé průpravy, kdy se generace žáků učily hlavně poslechem od starších mistrů.

Jak si tento lidový umělecký projev získával širokou pověst a rostla po něm poptávka, stávalo se stále častěji, že vypravěči byli zváni i do bohatých domů společenské smetánky, aby ji svými příběhy rozptylovali. Nebývala pak výjimkou ani objednávka „ode dvora“ pro zábavu významných vládních osobností s vytříbeným literárním vkusem. Tím vyšší byly nároky na práci vypravěčů kladené.

Stimuly, jakými bylo každodenní praktické prověřování kvalit jejich tvorby tak různorodým obecenstvem a existenční závislost autora z povolání na úspěchu vystoupení, mají zásluhu na propracování lidové povídky do šíře i hloubky, jaké starší, „aristokratická“ novela tchangských úředníků, psaná jen pro zábavu amatérských autorů a jejich přátel, nikdy nedosáhla.

Povídky jsou věrným obrazem staré čínské společnosti v celé její rozmanitosti, zrcadlem jejích mravů, zvyků, psychologie, moudrosti, a proto dnes i neocenitelným materiálem pro její všestranné poznání. Kromě pobavení sledují i cíl mravoučný – „někomu snad k potěšení, jinému zas k poučení“, tanou nám maně na mysli slova našich starých kramářských písní. Příběh bývá uváděn mravokárnou úvahou či filozofickým zamyšlením nad obecnou vlastností problému, ilustrovaného pak na konkrétním případu, a vyúsťuje v didaktické závěry, často zveršované. Navzdory tomuto výchovnému a varovnému poslání, jehož je si většina povídkářů stále vědoma, dosahují však příběhy v jejich podání vzácné objektivity, autoři přistupu jí k látce nezaujatě a dovedou pravdivě vylíčit každý jev i postavu ve vší jejich složitosti i rozpornosti.

Povídky nepostrádají ani známky kritického postoje k současným poměrům. Autoři se výrazně soustřeďují na nižší a střední vrstvy společnosti, přes poplatnost určitým vlivům feudálního myšlení všude zjevně straní spravedlnosti a dobru, berou si na mušku zvůli mocných a útisk podrobených, pranýřují chyby vládnoucího úřednictva, neskrblí posměchem na adresu příživnické vrstvy mnichů a jeptišek. Je výmluvným faktem, že velké oblibě se vždy těšily povídky o zbojnících – mstitelích křivd a příkladných protipólech neúčinné státní správy. Mezi vypravěči se najdou i osobnosti tak pokrokové, že kriticky posuzují křiklavou nerovnost mezi mužem a ženou a degradaci ženy ve staré Číně. Byly ostatně doby, kdy v řadách lidových vypravěčů vystupovalo i dosti žen. V povídkách co chvíli ostře vyniká příkoří páchané na ženě v souladu se starými patriarchálními teoriemi filozofickými i náboženskými, její snížení na pasivní služku a hračku muže, zbavenou svobody, prodávanou a kupovanou jako zboží, drasticky omezenou v plném lidském rozvoji i uplatnění. A není nijak ojedinělým zjevem, že autoři povídek vyhledávají příklady žen nadaných, aktivních a neohrožených, úspěšně prosazujících svou silnou osobnost, a že se také otevřeně přimlouvají za změnu bezprávného postavení ženy, zejména za její vzdělání a jemu odpovídající společenskou činnost, dosud vyhrazenou jen mužům. Odnepaměti tradovaný stereotyp, který razí jako ideál model „nadaný muž – krásná žena“, je leckde v povídkách zpochybňován praktickým životem, občas dokumentujícím i možnost obráceného poměru.

Plynula staletí a umění lidových vypravěčů stále kvetlo. Zlatý věk lidové prózy trval přes krátké intermezzo mongolské cizovlády (1279–1368) až do období další národní dynastie Mingů (1368 –1644), kdy nastává nový rozmach městské řemeslné výroby a obchodu a s tím i kulturní rozkvět. Lidová povídka doznala další vzestup a nabyla tak obrovské popularity, že to museli s nelibostí přiznat i ortodoxní literáti. Jeden věhlasný učenec to komentoval slovy: „Od dávných časů existovaly tři směry: konfucianismus, buddhismus a taoismus. Počínaje obdobím Ming se objevil ještě jeden směr, ,povídka‘ … Takže je třeba říci, že tato literatura se rozšířila ještě více než konfucianismus, buddhismus a taoismus.“

Po staletích, kdy lidové povídky „rozkvétaly a uvadaly jako nepěstěné polní kvítí“ na periferii oficiálně uznávané literatury se od šestnáctého století konečně začalo i s jejich systematickým sbíráním a redigováním. Zčásti se tak dělo na základě starších zachovaných textů zvaných chua-pen, kterýžto termín dal název celému žánru povídky. Původně šlo o stručné psané poznámky vypravěčů, záznamy hlavní dějové linie, které jim sloužily jako pomocné příručky. Jednotlivé povídky bývaly také šířeny v sešitkových výliscích mezi posluchačstvem, podobně jako v případě našich kramářských písní. Účast kvalifikovaných literárních odborníků na vypravěčské tvorbě stále roste, hojně přibývají zdařilé napodobeniny chua-penů, a zásluhou takových profesionálů dochází posléze také k vydání shromážděných povídek v několika obsáhlých souborech.

Nejvíce prosluly sbírky pořízené v letech kryjících se s naším pobělohorským údobím dvěma významnými spisovateli: Feng Meng-lungem (1574–1645), který uspořádal trojdílný cyklus, zvaný stručně San jen, tj. Trojsloví (příznačné názvy jednotlivých částí jsou „Jasná slova k uvědomění světa“, „Důrazná slova k varování světa“ a „Trvale platná slova k probuzení světa“), a po jeho příkladu pak dalším editorem Ling Meng-čchuem (1580 až 1644), který je tvůrcem dvoudílného cyklu Pchaj an ťing-čchi, tj. doslova Podivuhodné příběhy, při nichž se údivem tluče do stolu. Celkem obsáhly sborníky dvě stě povídek. Oba literáti zpravidla povídky upravovali, nově zpracovávali, a zejména Ling Meng-čchu v duchu lidové povídky i sám tvořil původní práce.

Kromě zmíněných sborníků, jejichž úplná vydání se v minulosti na dlouhou dobu ztratila a ještě poměrně nedávno se pracně shledávaly fragmenty po knihovnách v Číně i Japonsku, má velký podíl na uchování starých čínských literárních klenotů a na rozšíření jejich znalosti i za hranicemi Číny ještě další sbírka, od osmnáctého století hojně překládaná do evropských jazyků. Je to známý Ťin ku čchi kuan, Přehlídka podivuhodných příběhů dnešních i starobylých, dílo sestavené neznámým autorem, který koncem třicátých let sedmnáctého století vybral z cyklů Feng Meng-lunga a Ling Meng-čchua čtyřicet povídek, podle jeho názoru nejlepších, a samostatně je vydal.

Z uvedených pramenů, dodnes v Číně nesmírně populárních, čerpá i můj výběr příběhů z různých dob a míst staré Číny. Po delším časovém odstupu navazuje na starší české překlady – výbor Jaroslava Průška Podivuhodné příběhy z čínských tržišť a bazarů (naposledy vydaný v  Odeonu roku 1964) a Zdenky Heřmanové-Novotné Skříňka s poklady (Mladá fronta, Praha 1961). Dal by se případně nazvat Čínský Dekameron – vždyť povídky tvorbu evropské renesance hodně připomínají a plně se jí svou cenou vyrovnají. Od díla Boccacciova a Chaucerových Canterburských povídek se čínská próza, vznikající v přibližně stejné době, liší snad jen větší propracovaností detailů, konkrétností, přesností popisů, takže kresba vždy působí velmi věrohodně. Důležitým rozdílem je také anonymita čínských povídkářů, vystupujících jako mluvčí městského kolektivu, s nímž se ztotožňují, zaměřeni převážně na lidové typy.

Styl a forma středověké povídky lidových vypravěčů se udržely v Číně jako norma beletristické tvorby vlastně až do doby nejnovější, zahájené revolučním hnutím po první světové válce, které obrátilo pozornost spisovatelů k moderním vzorům západním. Od počátku mingské éry jsme také svědky úkazu, že povídky se v rukou literátů rozrůstají v celé obsáhlé seriály a stávají se tak podkladem slavných čínských románů, jako jsou Š’Naj-anovy zbojnické Příběhy jezerního břehu nebo Lo Kuan-čungova románová kronika Dějiny tří říší.

Na závěr by bylo dobře také upozornit na  jednu z povídek tohoto výboru, která je pro nás Čechy významná. Jde o vstupní, „prologovou“ povídku, uvádějící poslední příběh nazvaný Dívka bakalář. Soudím, že tato pověst o posmrtném milostném dobrodružství slavné historické básnířky Süe Tchao s krásným chudým studentem byla zřejmě oním nevystopovaným pramenem, který inspiroval našeho snivého romantika Julia Zeyera k vytvoření známé chinoiserie Blaho v zahradě kvetoucích broskví (publikovala jsem o tom samostatnou zprávu „Po stopách jedné Zeyerovy orientální parafráze“ v časopise Česká literatura 1987, č. 3). Pro poznání Zeyerovy tvůrčí metody stojí za to, aby si čtenář srovnal oba texty – původní předlohu, k níž se Zeyer dostal pravděpodobně prostřednictvím nějakého západoevropského překladu z knihovních sbírek Vojty Náprstka, příběh při vší tajuplnosti a okultní zápletce působivý svou prostotou a realistickým zpracováním, s blouznivou romancí, jakou z motivů této předlohy dokázala vykouzlit mocně vzepjatá a exotickým ornamentem vábená fantazie našeho spisovatele.

Jarmila Häringová

Přátelství

až za hrob

Co chvíli mráček a mžikem déšť,

vše míjí povrchním letem svým –

a svazky pevné jak Kuanův s Pao

pro dnešní lidi jsou prach a dým.

V dávných dobách žili ve státě Čchi[1] Kuan Čung, druhým jménem I-wu, a Pao Šu, druhým jménem[2] Süan-c’. Skamarádili se ještě jako děti, oba byli z nuzných poměrů. Později pak se Pao Šu dostal do služeb čchiského vévody Chuana a požíval jeho důvěry. Začal něco znamenat dříve než jeho druh a proto také doporučil Kuan Čunga na místo prvního ministra. Tím přítel zaujal vyšší postavení než on sám. Oba byli jednomyslní ve snaze pomoci vládě a jeden druhého vždy a ve všem chápal. Kuan Čung jednou řekl:

„Potřikráte jsem táhl do boje a pokaždé jsem byl poražen a dal se na ústup, a Pao Šu mě přesto nepokládal za zbabělce – věděl, že mám doma starou matku. Potřikráte jsem zastával službu a potřikráte jsem byl vyhnán, a přece se na mne Pao Šu nedíval jako na nějakého budižkničemu, chápal, že mám prostě smůlu. Radíval se se mnou, a ať jsem říkal cokoli, nikdy ve mně neviděl hlupáka, protože mu bylo jasné, že na člověka mohou mít vliv příznivé a nepříznivé okolnosti. A jednou jsme spolu provozovali obchod a já si ponechal větší díl tržby, a on mi to nezazlíval jako chamtivost, věda, že jsem chudý. Otec a matka mi dali život, ale jestli mi někdo rozumí, pak je to Pao Šu.“

A od těch dob, kdykoli se mluvilo o upřímném přátelství, vždy se jako příklad uváděli tito dva.

My si tu dnes také povíme o dvojici přátel. Seznámili se náhodou a pobratřili se spolu. A potom každý z nich obětoval za toho druhého život a získali si tak slávu na věčné časy.

Bylo to v údobí Jar a podzimů[3]. Tehdy král Jüan-wang, vládce státu Čchu[4], měl v úctě konfuciánce a vážil si taoistů. Obklopoval se mudrci a přijímal učence. A lidé zblízka i zdáli, jak se o tom doslechli, hrnuli se k jeho dvoru, aby využili jedinečné příležitosti.

Tehdy žil pod Kamenitými horami při západních hranicích[5] jeden vynikající vzdělanec z rodu Cuo, jménem Po-tchao. Už v mládí ztratil oba rodiče a od té doby se plně zasvětil studiu. Vypracoval se zejména v oboru správy státu, nauce, která má sloužit k zajištění spokojenosti lidu. Blížila se mu již čtyřicítka, ale protože knížata Říše středu se v té době mezi sebou svářela o svá léna a těch, kteří postupovali podle práva, byla menšina, zato bezpočtu uzurpátorů, kteří užívali násilí, nezabýval se zatím myšlenkou vstoupit do státní služby. Když se však dověděl, že čchuský král Jüan-wang, vyznavač spravedlnosti a ctnosti, si povolává osvícené učence, tu si bez meškání sbalil do rance knihy, dal sbohem sousedům a známým z okolí a vydal se cestou necestou přímo do státu Čchu.

Jakžtakž se dostal až do oblasti Jung-čou, ale to už nastávala zima s větrným a deštivým počasím. Je jedna báseň na motiv skladby „Měsíc nad Západní řekou“, kde se líčí právě taková zimní scenérie:

Zas vítr naříká a řeže do tváří,

lezavě mrholí, hned promočen je šat.

Vše tuhne v led a sníh, jak káže vláda zimy,

tu nelze s vlídností jiných dob porovnat.

Ztrácí se obrys hor, vše v temnou mlhu splývá,

slunce jen kmitne se a hned se znovu skrývá.

Dnes poutník každičký myslí jen na návrat

a chodec na cestě kajícně zpět se dívá.

Ale Cuo Po-tchao navzdory nepohodě celý den pokračoval v cestě. Jeho šaty byly už mokré skrz naskrz, a protože pozoroval, že se stmívá, zamířil k nedaleké vsi, aby někde požádal o nocleh. Zdálky zahlédl skrz bambusové houští světélko lampy. Vycházelo z rozbitého okna. Přidal do kroku a brzy rozeznal nízký plot kolem chýše kryté doškovou střechou. Otevřel branku a zlehka zaklepal na dveře. Kdosi otevřel a vyšel a Cuo Po-tchao, který se tiskl pod přístřeškem, se hned uklonil a představil: „Moje maličkost přichází ze Si-čchiangu, mé jméno je Cuo Po-tchao. Na cestě do království Čchu mě přepadl déšť, a protože jsem nenarazil na žádný hostinec, dovoluji si poprosit, zda bych směl zůstat na noc u vás. Hned ráno opět půjdu dále. Nevím, zda pán bude tak laskav a vyhoví mému pokornému přání.“

Obyvatel chalupy, jak to uslyšel, hned zdvořile odpověděl a bez rozmýšlení příchozího vpustil dovnitř. Po-tchao se rozhlédl a viděl jen prosté lůžko a hromadu knih, jiného nic. Z toho usoudil, že domácí pán je také vzdělaným člověkem, a hned mu chtěl složit další obřadné poklony. Ten však ho zarazil: „Nezdržujte se formalitami, bude lépe, když si usušíte u kamen šaty, pak si vše povíme.“ A hned také přiložil na oheň pár bambusových polínek a Cuo Po-tchao se začal sušit. Pak hospodář připravil večeři i víno a pln přívětivé pozornosti pobízel hosta, aby si posloužil.

Cuo Po-tchao se ho konečně také zeptal na jméno a dověděl se, že muž se jmenuje Jang Ťiao-aj, že už v mládí osiřel a žije tu teď sám. Že má velkou zálibu ve studiu a z toho důvodu zavrhl i rolnické zaměstnání. A že je velice rád tomu, že ho dnes osud svedl dohromady s takovým vzdělancem z dalekých krajů. Jenom ho mrzí zanedbanost jeho příbytku, a že může svého hosta jen tak skrovně uctít. Proto ho snažně prosí, aby ráčil přimhouřit oko.

„Jestliže se mi dostalo štěstí,“ opáčil Cuo Po-tchao, „za takového nečasu najít u vás přístřeší a navíc i pohostinný stůl, nemohu vám za to být nikdy dost vděčen.“

V noci pak oba ulehli vedle sebe k spánku, ale ještě spolu rozmlouvali o svých studiích, takže dlouho neusnuli. Venku se již rozednilo, ale déšť se nezmírnil. Jang Ťiao-aj zdržoval Cuo Po-tchaoa, aby zůstal, snášel mu všechno nejlepší, co doma měl, a nakonec mezi sebou uzavřeli dohodu o vzájemném vztahu staršího a mladšího bratra. Cuo Po-tchao byl o pět let starší než Ťiao-aj, a ten mu proto prokazoval pocty, jaké náleží staršímu bratru.

Plné tři dny pobyl Po-tchao u přítele, než konečně ustal lijavec a oschly cesty. „Můj šlechetný bratře,“ pravil Jangovi, „ty vládneš schopnostmi královského rádce a zároveň jsou ti vlastní mravní principy. Je nesmírná škoda, že nemůžeš tyto své dary uplatnit, že tu chceš zestárnout jako poustevník.“

Na to Jang: „Ne že bych nechoval přání konat nějakou službu, ale nedostávalo se mi až dosud příležitosti.“

„Teď však,“ namítl Cuo, „panu králi z Čchu leží na srdci, aby měl kolem sebe učence. Jestliže tedy můj mladší bratr má takový zájem, co brání tomu, abychom šli spolu?“

„Přání mého staršího bratra je pro mne rozkazem,“ souhlasil bez váhání Jang. A hned chystal vše potřebné na cestu, i zásobu potravy, a vzápětí dvojice opustila vesnici a pustila se k jihu.

Putovali ani ne dva dny, když se opět rozpršelo a byli nuceni uchýlit se do hostince. Tam utratili většinu peněz. Když jim nakonec zbýval už jen balíček jídla, vyrazili bez ohledu na počasí zas vpřed a střídavě ho nesli. Lilo bez přestání a vichr dul. Pak se déšť změnil ve sněhovou chumelenici, že nebylo na krok vidět. Jen hleďte, jak

vítr sílí, sníh mrazivě studí,

sníh se valí, vichr hrůzu budí.

Hedvábí vrb se jako v bouři zmítá,

prachové peří kolem zmateně víří,

celým prostorem řádí slota lítá,

nerozpoznáš světové strany čtyři.

Zapadlá je země, barva nebe skryta,

modř a zlato staly se krví a tuší.

Roztoužený básník květy trnek[6] vítá,

bědný pocestný má na jazyku duši.

Naši dva poutníci minuli Čchi-jang a dál vedla cesta horami Liang-šan[7]. Potkávali drvoštěpy a ti jim říkali, že na vzdálenost více než jednoho sta mil[8] není žádné lidské obydlí, jen divoké hory a rozlehlé pustiny, obývané smečkami vlků a tygry. Že by bylo lepší se dál nepouštět.

Cuo Po-tchao se zeptal Ťiao-aje: „Co o tom soudí můj šlechetný bratr?“ – A Jang Ťiao-aj řekl: „Odedávna se říká, že život a smrt jsou v rukou osudu. Když už jsme došli až sem, měli bychom myslet jen na to, jak se dostat kupředu, v žádném případě se nevracet.“

A tak šli ještě celý další den a přenocovali u staré mohyly. Jejich oblečení bylo lehké a ledový vítr jim pronikal až do kostí. A druhý den se chumelilo ještě víc a v horách ležely závěje na sáh vysoké.

Po-tchao nakonec už nemohl déle vydržet zimou. Řekl druhovi: „Na sto mil kolem dokola není lidská osada, se zásobami jsme u konce, oblečení nám nestačí. Kdyby pokračoval v cestě jeden z nás sám, snad by do království Čchu došel, ale půjdeme-li oba, zahyneme v půli cesty, když ne zimou, tedy hladem. A má to smysl, uschnout jako strom či tráva? Nech mne, bratře milý, vysvléknu všechno, co mám na sobě, a přenechám ti to, i zbytek jídla budeš mít jen pro sebe, posilníš se a vydržíš další cestu. Já už se odtud nehnu. Je mi milejší zemřít tady a zůstat tu ležet až do doby, kdy ty, bratříčku, budeš přijat králem státu Čchu. Dostane se ti významného postavení a pak nebude nikdy pozdě na to, aby ses sem vrátil a pochoval mě jak se patří.“

„Jak tě mohlo, bratře, něco takového napadnout?“ zvolal Jang Ťiao-aj zděšeně. „Nejsme sice syny jedněch rodičů, ale cit povinnosti je důležitější než pouto krve! Jak bych si mohl vzít na svědomí, abych šel sám dál za svým prospěchem? Na to nikdy nepřistoupím!“ A od té chvíle podpíral Cuo Po-tchaoa v chůzi a ubírali se dál. Ale neušli ani deset mil, když Po-tchao řekl: „Ta metelice je čím dál tím prudší, dál už to nepůjde.“

Ohlíželi se po nějakém místě, kde by si odpočinuli, a posléze objevili starý vykotlaný morušovník, který trochu skýtal úkryt před sněhem. Ale do jeho dutiny se vešel jen jeden člověk, a tak tam Ťiao-aj pomohl vlézt Po-tchaoovi. Ten mu pak poradil, aby zkusil rozkřesat oheň a podpálit suché klestí, aby se trochu ohřáli. Ťiao-ajovi se vskutku podařilo rozdělat malý ohýnek, ale když se znovu podíval na přítele, zjistil, že je donaha vysvlečen a všechno jeho šatstvo složeno na hromadě. Ťiao-aj se hrozně lekl a vykřikl: „Proč jsi to udělal, bratře?“ – „Protože jsem uvážil, že nic jiného nezbývá,“ odvětil Cuo. – „Nic si nenamlouvej, bratře, hned to všechno na sebe oblékni a už se nezdržuj, vezmi ranec na záda a jdi dál. Mne tady nech umřít.“

Jang ho objal a propukl v pláč. „My dva přece musíme být v životě i smrti spolu,“ řekl. „Jak bychom se mohli rozejít?“ – „A kdo pochová naše vybělené kosti, jestliže tu oba spolu umřeme hlady?“ namítl Cuo. – „Je-li tomu tak, pak trvám na tom, že se svléknu já a dám své šaty tobě, starší bratře, stejně jako zbytek jídla, abys ty mohl jít dál a mne tu nechal umřít.“ – „Já jsem byl celý život křehkého zdraví, ty jsi ještě mladík a proti mně silák. A i pokud jde o vzdělání, nemohu se ti vyrovnat. Až tě pozná král z Čchu, určitě tě dosadí na významné místo. Stojí moje smrt vůbec za řeč? Neotálej a vykroč vpřed!“ – „Tak ty tu máš v morušovníku umírat hlady a já si mám zatím dobývat slávu? Tak přece nemůže jednat čestný člověk! To na mně nechtěj!“ – „Když jsem opustil Kamenité hory, šel jsem vlastně rovnou do tvého domu. Jakmile jsem tě spatřil, bylo mi, jako bychom se znali odedávna. Hned jsem viděl, že tvé znalosti jsou nevšední, a proto jsem tě nabádal, abys sledoval svůj zájem. Naneštěstí se nám postavila v cestu nepřízeň počasí. Tím se zřejmě naplňuje můj osud. Ale kdyby tu kvůli mně měl zahynout i můj bratr, pak bych měl těžkou vinu.“

Domluvil, vysoukal se z dutiny stromu ven a chtěl se pokusit uspíšit smrt skokem do nedaleké řeky. Jang ho však zachytil oběma rukama a strhl zpět, v hořkém pláči na něj naházel šaty a zas mu pomohl dovnitř stromu. Ale zatímco se mu znovu a znovu marně snažil domlouvat, Cuo Po-tchao ze sebe šaty opět shodil. A Jang pozoroval, že mu slábne dech, tvář mění barvu a údy tuhnou chladem. Nemohl už ani mluvit, jen kynul rukou příteli, aby šel. A když na něj Jang chtěl znovu navléci šaty, cítil, že je celý studený jako led. Ruce měl strnulé, nohy natažené, dech byl takřka neznatelný, každou chvíli musel ustat.

Tu si Jang Ťiao-aj řekl: Budu-li tu dále nad ním plakat, zajdu stejnou smrtí jako on. A kdo potom bratra pochová? – Poklekl do sněhu, aby vzdal příteli poslední poctu, a v pláči pronesl slova: „Tvůj nehodný mladší bratr se tedy loučí a doufá v doprovod tvého stínu. A slibuje, že dosáhne-li jen trochu čestného postavení, vypraví ti pak ten nejslavnější pohřeb.“ – Cuo Po-tchao nepatrně pohnul hlavou na souhlas, ale vzápětí se jeho dech zcela zarazil. A Jangovi nezbylo než sebrat všechny věci a ubírat se pryč. Co krok se ohlížel a celou cestu plakal.

Tak zemřel Cuo Po-tchao v morušovníku. Později to bylo dokonce zachyceno ve verších:

Mráz nastal, sněhu je na tři sáhy

a cesta je dlouhá tisíc mil,

zimou se chvěli uprostřed své dráhy

a tlumok už skoro prázdný byl.

Jednoho zásoby uživit mohou,

jít spolu jistou smrt znamená.

Jaký by byl zisk ze smrti obou?

Jeden život ceny více má.

Tu šlechetný Cuo se v oběť dal,

co je lidská krása, ukázal.

A Jang Ťiao-aj odolal krutosti mrazu a dospěl nakonec, polomrtev hlady, do království Čchu. Našel útulek v hostinci a hned příští den vstoupil do města a zeptal se jednoho z obyvatel: „Pan král tohoto státu prý k sobě sezval přední učence. Jak se k němu mohu dostat?“ Dověděl se toto: při paláci je zřízen zájezdní dvůr, kde rada první třídy Pchej Čung přijímá učence z celé země. Jang se tedy odebral k přijímacímu domu a zrovna se namanul k tomu, jak hodnostář Pchej vystupuje ze svého vozu. Předstoupil před něho s úklonou a pan Pchej hned poznal, že ačkoli má příchozí na sobě ošumělý šat, je to člověk vybraných způsobů. Proto hned také jeho pozdrav opětoval a tázal se, odkud znamenitý učenec pochází.

„Váš nejoddanější sluha se jmenuje Jang Ťiao-aj a je rodákem z Jung-čou. Když zvěděl, že vznešená královská vláda svolává učence, dostavil se s úmyslem nabídnout své služby.“ – Pchej Čung ho uvedl do síně hostů, a tam byl pohoštěn pokrmem a vínem. V domě pak strávil Jang i noc a druhý den sem zavítal Pchej Čung znovu. Pokud měl ještě pochybnosti, kladl Jangovi různé otázky, aby se přesvědčil o stavu jeho vědomostí. Jang suverénně zodpověděl všechny otázky a jeho řeč hladce plynula. Pan Pchej byl náramně spokojen a hned také podal zprávu vladaři Jüan-wangovi. Ten pak sám udělil Jangovi audienci, aby se dotázal, jakým způsobem zvýšit blahobyt státu a posílit jeho obranu. A Jang na místě předložil deset návrhů, které všechny plně vycházely vstříc naléhavým potřebám situace. Král byl potěšen na nejvyšší míru. Uspořádal na počest hosta slavnostní hostinu, hned ho také jmenoval radou druhé třídy a věnoval mu sto liangů[9] ve zlatě a sto štůčků pestrobarevného hedvábí. Jang Ťiao-aj se znovu a znovu klaněl a při tom mu kanuly z očí slzy.

Král Jüan-wang se udiven zeptal: „Proč je ctný pán tak hluboce dojat?“ A tu mu Jang podrobně vypověděl celou událost, jak se Cuo Po-tchao zřekl svého oděvu a společné potravy ve prospěch přítele. Když to král slyšel, byl do hloubi duše pohnut a stejně účastné city to vzbudilo i ve všech přítomných vysokých úřednících. „Má vznešený pán nějaké přání?“ zeptalo se Jeho Veličenstvo. – „Váš služebník by rád požádal o dovolenou,“ řekl Jang, „aby se mohl vrátit na to místo, přítele pochovat a tím tu věc důstojně uzavřít. Pak se opět dostaví a bude sloužit svému králi.“

Král okamžitě udělil i Cuo Po-tchaoovi posmrtně hodnost rady druhé třídy, uvolnil prostředky na úhradu pohřebních výloh a také lidi, kteří by doprovázeli na cestě Jangovo spřežení. Jang Ťiao-aj se s vládcem rozloučil a nastoupil cestu zpět do pohoří Liang-šan. Vyhledal místo s dutým morušovníkem a našel tam mrtvolu Cuo Po-tchaoa tak, jak ji opustil, ba i v tváři vypadal nebožtík jako živý. Jang se před ním skláněl a plakal. Pak uložil svým průvodcům, aby shromáždili obecní starší z nejbližších vesnic. Ti navrhli vhodné místo pro zřízení hrobu při Pchu-tchangu. Zepředu je obtékala řeka, zády se opíralo o vysokou skálu a zprava i zleva bylo sevřeno kopci, přímo skvělá poloha. Mrtvé tělo omyli libovonnými balzámy, oblékli do šatu a čapky královského úředníka, vložili do dvojité rakve a v tichosti odevzdali zemi. Nad pohřbeným navršili mohylu, ze čtyř stran ji ohradili zdí a kolem nasázeli stromy. Ve vzdálenosti asi třiceti kroků od hrobu postavili obětní kapličku, v níž byla vystavena hliněná podobizna zemřelého, a na sloupu zdobeném ornamenty se skvěla obvyklá tabule se jménem. Opodál stál malý cihlový domek, ten měl sloužit za obydlí najatým lidem, kteří budou místo střežit a udržovat v pořádku. A jakmile stavbu dokončili, hned také přinesli první oběti. Zármutek všech přítomných byl upřímný, jediné oko nezůstalo suché. Po skončené oběti se rozešli každý svou cestou.

Jang Ťiao-aj trávil následující noc při lampě a planoucích svících v truchlivém rozjímání. A tu se znenadání zdvihl podivný vítr, žalostně zaskučel a všechna světla v okamžení pohasla, pak se opět rozhořela a Jang zpozoroval v přítmí jakousi postavu. Zřejmě váhala, zda se přiblížit či vzdálit, a ozývaly se tlumené vzlyky. „Kdo je tu?“ zvolal Ťiao-aj. „Kdo se odvažuje za hluboké noci rušit klid těchto míst?“ Nedostal však žádnou odpověď. Povstal, aby se lépe podíval, a tu vidí, že je to Cuo Po-tchao! V úžasu ze sebe vypravil: „Jestliže stín mého bratra neodešel do dálek, ale přichází ke mně, jistě k tomu má závažnou příčinu!“

Cuo Po-tchao řekl: „Děkuji svému bratru za jeho vzpomínky a za to, že hned na počátku jeho služební dráhy bylo jeho první snahou, aby mě pochoval. Navíc se zasloužil o můj důstojný titul. Moje rakev i šat jsou také dokonalé, Je tu jen jedna závada – jsem bohužel pohřben příliš blízko hrobu Ťing Kcheova. To je muž, který zaživa neúspěšně povstal proti králi z Čchin a byl za to popraven.[10] Kao Ťien-li vyzdvihl jeho mrtvolu a pochoval ji na tomto místě. Jeho duch vystupuje velice autoritativně a útočně, noc co noc přichází s mečem a vyhrožuje mi slovy: ,Ty knihomole zdechlý hladem a zimou, jak ses mohl opovážit tady si zřídit hrob, lézt mi na ramena a roztahovat se v mém prostoru? Jestli se odtud neodklidíš, rozkopu tvůj hrob, vytáhnu tě z něho a hodím do křoví!‘ Pro tuhle svízel přicházím za tebou, šlechetný bratře, a chci tě poprosit, abys mě uložil někde jinde a zabránil pohromě, která mi hrozí!“

Jang Ťiao-aj by se byl rád na leccos zeptal, ale vtom opět mocně zadul vítr, zjevení se ztratilo a Jang seděl ve svatyňce, jako by se právě byl probudil ze sna. Ale velice živě si vše pamatoval. Ráno, hned jak se rozednilo, obeslal znovu místní starší, aby se k němu dostavili, a zeptal se jich, zda tady v blízkém okolí je ještě nějaký hrob. Potvrdili mu, že nedaleko pod borovicí leží pohřben Ťing Kche a má tam také malý obětní chrámek. „Ten muž,“ pravil Jang, „zahynul po nezdařeném útoku na panovníka z Čchin. Jak to přijde, že je pochován tady?“

„To zdejší občan Kao Ťien-li,“ vysvětlili mu pamětníci, „když se dověděl o Ťing Kcheově smrti, a že jeho tělo bylo pohozeno, tajně mrtvolu sebral a pochoval ji zde. Duch se tu pak často zjevoval. Proto mu lidé z okolí postavili chrámek a v každém ze čtyř ročních období mu přinášejí oběti, aby jim byl osud příznivý.“

Tu teprve uvěřil Jang v pravdivost svého vidění. Hned se odebral v čele průvodu k Ťing Kcheovu chrámku, postavil se před jeho obraz a jal se mu spílat: „Ty nízký chlape ze státu Jen, vydržovaný následníkem trůnu! Tam ti byly k dispozici proslulé krásky a štědré důchody! A co jsi vymyslel kloudného, jak se od tebe očekávalo? Když tě poslali do státu Čchin zosnovat tam vzpouru, stálo tě to krk a naděje státu jsi zklamal! Pak ses dostal sem a tady jen mateš lid a svádíš ho, aby ti přinášel oběti! Můj starší bratr Cuo Po-tchao je z nejslavnějších učenců našeho věku, rytíř spravedlivosti a cti! A toho ty budeš znepokojovat? Učiníš-li to ještě jednou, v tu chvíli ti zbourám tvůj chrámek, skácím náhrobek, navždycky přetnu tvé kořeny!“ Když dokončil svou hanlivou řeč, šel ke hrobu Cuo Po-tchaoa, tam se pomodlil a pak řekl: „Kdyby Ťing Kche v noci opět přišel, dej mi o tom vědět!“

A v noci nechal zase hořet svíce a bděl ve svatyňce. A vskutku opět spatřil Po-tchaoa, který mu vzdychaje přišel povědět toto: „Děkuji bratru za dobrou vůli. Ale Ťing Kche má mnoho přívrženců a celé okolí ho uctívá. Dej, bratře, zhotovit figury ze slámy, oblec je do pestrých hávů, do rukou jim dej válečnou zbroj a pak je před mým hrobem spal! Budou mi pomáhat a Ťing Kche mi nebude moci ublížit.“ To pravil a zmizel.

Jang okamžitě zjednal lidi, přikázal jim zhotovit slaměné figury a odít je barevnými látkami, pak každou z nich opatřil mečem a kopím, a rozestavil jich celé desítky kolem hrobu, načež je spálil. Nato ještě odříkal modlitbu a dodal: „Nebude-li to mít účinek, prosím, abych o tom byl uvědoměn.“

Následující noci se strhl liják a vichr a bylo slyšet hřmot, jako by se potýkali válečníci. Jang Ťiao-aj se vyšel podívat ven a tu uzřel Cuo Po-tchaoa, jak k němu spěchá a volá: „Ti ozbrojenci, které můj bratr spálil, nepomohli! Ťing Kche si zajistil pomoc Kao Ťien-lia a teď bude mé tělo určitě vyvrženo z hrobu, jestliže je můj bratr sám brzy nepřenese jinam. Doufám, že tak učiní, aby je takové potupy uchránil!“

„Jak si může ten bídák troufat,“ vzkypěl Jang hněvem, „mého staršího bratra takhle urážet? Já sám ti přispěji na pomoc a pokořím ho!“ – „Můj bratr,“ namítl Cuo, „je člověkem světla, zatímco my druzí jsme duchové, stíny. Živý může mít odvahu a sílu, ale je oddělen pozemským světem, jak má bojovat proti stínům? Ani ty umělé lidské podoby ze slámy, i když zdvihly mohutný válečný pokřik, nebyly schopny ony mocné duchy zahnat na ústup.“

„Jen odejdi v pokoji, bratře,“ řekl Ťiao-aj, „však já už řešení najdu.“ A ráno šel opět k Ťing Kcheovu chrámku a zahrnul mrtvého kletbami, pak rozbil jeho obraz a užuž se chystal chrámek zapálit, když tu přiběhli v houfu místní starší a začali ho úpěnlivě prosit, aby od toho upustil. „Je to náš obětní oltář,“ říkali. „Bude-li zneuctěn, bojíme se, že celou vesnici stihne velká pohroma!“ A ve chvíli se shromáždili všichni usedlíci a rozmlouvali mu jeho úmysl. Nemohl na něm tedy déle trvat, musel všeho nechat a vrátit se do kaple.

Tam sedl a sepsal zprávu na vysvětlenou pro krále z Čchu, v níž mu děkoval, a dále psal: „Nejprve to byl Cuo Po-tchao, kdo přenechal vašemu úředníku svůj pokrm. Tím mu zachránil život a umožnil, aby se setkal se svým slovutným pánem. Ten ho pak milostivě obdaroval a povznesl významným titulem, což postačí na celý život. Dovolte teď svému úředníku, aby oplatil dobrý skutek, jak nejlépe dovede.“

Přípis byl formulován se vší rozhodností. Když ho pak Jang předal své družině, šel ke hrobu Cuo Po-tchaoa a tam v přívalu slz pravil svým lidem: „Můj bratr Cuo Po-tchao je pronásledován násilnickým duchem Ťing Kchea a nemůže proto dojít klidu. To nemohu připustit. Chtěl jsem spálit Ťing Kcheův chrámek a rozkopat hrob, ale nechci jednat proti vůli zdejšího obyvatelstva. Bude proto lepší, když zemřu, tak se stanu jedním z duchů podsvětí a budu moci stát při svém bratru v boji proti oněm zlým mocnostem. Pochovejte mé tělo po pravé straně tohoto hrobu, abychom jako zaživa i po smrti dleli s bratrem pospolu. Mou snahou je odměnit se za dobrodiní, jež mi bratr prokázal. Vy se pak navraťte domů a odevzdejte mé poselství panu králi z Čchu a vyřiďte mu, že ho prosím, aby dbal mých rad při stálém zvelebování země.“

Domluvil, vytáhl meč, vlastní rukou se probodl a na místě skonal. Než se jeho průvodci vzpamatovali a mohli mu v tom zabránit, bylo pozdě. Opatřili tedy rakev a uspořádali pohřeb. Pochovali Jang Ťiao-aje po boku Cuo Po-tchaoa, jak si přál.

Následující noci od druhé hlídky[11] řádila neobyčejně silná bouře. Hrom burácel, blesky se křižovaly a na kolik desítek mil se rozléhal divoký ryk. Když se pak ráno rozbřesklo, bylo vidět, že Ťing Kcheův náhrobek je roztržen vedví, jako když do něho udeřilo, a holé kosti byly rozházeny kolem hrobu. Borovice a cypřiše, jež rostly nablízku, byly všechny vyrvány ze země i s kořeny. A z chrámku pojednou vyšlehl plamen a za chvíli se celá stavba obrátila v prach a popel.

Místní starší, navýsost užaslí, se odebrali k oběma hrobům, Cuovu a Jangovu, zapálili tam kadidlo a vzdávali úctu. Průvodci se pak vrátili do království Čchu a podali o všem králi Jüan-wangovi zprávu. A král, dojat charakterností svého rádce, vyslal úředníka, aby vybudoval u jeho hrobu svatyni zesnulého. A povýšil Jang Ťiao-aje in memoriam na radu první třídy. Chrámku byl přiřčen název „Svatyně věrnosti a cti“ a byla tam vsazena i pamětní deska a na ní celá událost vypsána. Až po naše časy tam nevyhasínají kadidelnice.

Duch Ťing Kchea však propadl zkáze. Místní obyvatelstvo dál po všechna čtyři roční období přináší oběti a modlí se za velké duše.

Stará báseň praví:

Lidskost a povinnost odevždy drží svět,

přitom se do jamky lidského srdce vejdou.

Když měsíc podzimní dva chrámky ozáří,

dvě duše hrdinné se vždycky znovu sejdou.

Záhadný

obraz

Sieové před svým milovaným stromem,

Tchienové pod kvetoucí osikou;[12]

svornost moudrých bratří zvučí libým tónem,

rodičovská srdce oblažena jsou.

Co je ale těch, co spolu o groš zápasí!

Jedna krev, a vzájemně jen peklo dělá si!

Utkali se pták a škeble – marný zápas, žel!

Rybář, který oba chytil, z toho prospěch měl.[13]

Tyto verše na motiv „Měsíce nad Západní řekou“ nabádají bratry, aby žili ve shodě a družnosti.

Je třeba říci, že klasické knihy všech tří učení, jak konfuciánské, tak taoistické a stejně buddhistické, se snaží vést člověka k dobru. Posvátný konfuciánský kánon reprezentuje „Třináct knih“, „Šest knih“, „Pět knih“, buddhismus má své velké sútry, taoismus se opírá o „Prostý výklad z Nan-chua“ a jiná posvátná písma, je toho tolik, že by to zaplnilo celé skříně a stoly, a každý ten spis obsahuje tisíce a desetitisíce slov.

A když se na to blíže podíváme, zjistíme, že jsou vlastně zbytečné. Já říkám: k tomu, aby byl člověk ušlechtilý, stačí držet se jednoho kánonu, který obsahuje všeho všudy dvě přikázání: Cti své rodiče, miluj své bratry! A i v tomto kánonu je tím hlavním úcta k rodičům. Když lidé mají v úctě své rodiče, snaží se dělat to, co jim vidí na očích, váží si toho, čeho si váží oni, je potom ještě třeba hovořit o vztazích mezi bratry? Vždyť rodní bratři, to jsou větve jednoho kmene, a když myslí na své rodiče, jak by mezi nimi mohly vzniknout různice a neláska? A i když přijde řeč na rodinný majetek, toho se přece také domohli rodiče! Tak jaképak dělení „tohle je moje, tohle tvoje“, a jaké srovnávání, co je lepší a co horší?

A co když ses narodil v chudé rodině a nepodědíš ani groš? Pak chtě nechtě musíš napnout síly a sám si vydělávat na živobytí. A když se člověku dostane po rodičích pozemků i jmění, ještě je nespokojen, všechno se mu to zdá málo, chtěl by víc a za chvíli začne mluvit o tom, že rodiče nepostupovali při rozdělování odkazu nestranně, že byli nespravedliví! Jak mají pak mít rodiče v hrobě klid? Sluší se, aby řádní synové takto jednali?

Správně říkávali naši předkové: Lehko je získat pole, nesnadno bratra! Jak tomu máme rozumět? Člověku přece není na světě nikdo bližší než otec a matka. Ale ti ho přivedli na svět, když už sami byli v plné síle, a nebudou tu s ním až do konce jeho dní, prožijí společně tak nanejvýš půl života. Nebo si vezměte muže a ženu. Není větší lásky než mezi manželi, jsou spolu až do šedin. Ale kdyby byl ten společný život sebedelší, nezabírá celou dlouhou dobu před sňatkem, kdy si byli zcela cizí, každý měl svou rodinu a mládí prožívali každý zvlášť. Jenom sourozenci jsou děti týchž rodičů a mají jeden druhého od kolébky až do stáří. Mohou se spolu o všem radit a v neštěstí si být oporou. Jsou navzájem spjati jako ruce a nohy člověka – je možná větší soudržnost?

Co se týče těch žírných lánů a rozmilých penízků, o ty když dnes přijdeš, zítra je můžeš opět získat. Ale ztratit bratra, to je, jako když ti úd těla utnou – chybí jednou provždy! Z toho tedy vysvítá pravdivost rčení „lehko je získat pole, nesnadno bratra“. A jestliže jsou lidé schopni kvůli majetku pokazit bratrský vztah, to je pak lepší být chuďasem a nezdědit zhola nic – aspoň jsou účty čisté a předejde se rozepřím a hádkám.

Dnes vám tu budu vyprávět, co se jednou stalo za naší dynastie,[14] jak jeden správce okresu chytře rozřešil dědický spor. Lidé by se z toho měli poučit, že je třeba víc cenit spravedlivost než peníze a nezapomínat na úctu k rodičům a bratrskou lásku. A ať už, vážený posluchači, máš bratry nebo nemáš, to je vedlejší – každý by měl zkoumat své srdce a snažit se být dobrým člověkem! Náš příběh je z těch, o nichž se říká:

Uslyší dobrý – bodne ho to k srdci,

jen zlý to pustí druhým uchem ven.

Odehrálo se to v letech Jung-lo[15] v provincii Che-pej, v okrese Siang-che Šuntchienského kraje[16], a na počátku příběhu je sám představený kraje, který se jmenoval Ni Šou-čchien, druhým jménem I-č’. Byl to člověk s obrovským jměním, majitel rozsáhlých polností a přepychových domů. Jeho manželka, paní Čchen[17], mu povila jen jediného syna, kterému dali jméno Šan-ťi. Když dorostl a oženil se, jeho matka zemřela. Pan krajský Ni poté odešel z úřadu na odpočinek a žil dál osamělým vdoveckým životem. Dosáhl vysokého věku, ale přesto byl pořád křepkého ducha, o všechno se sám staral, vybíral pachtovné, vyřizoval záležitosti dlužníků, nechtěl si dopřát klidu a zahálet.

Bylo mu už sedmdesát devět let, když jednou syn Šan-ťi nadhodil: „Dožít se sedmdesátky je odjakživa vzácný dar, a vy, pane otče, budete už napřesrok slavit osmdesátku. Pročpak nepředáte hospodářství synovi? Ujal bych se ho a vy byste mohl být bez starostí pohodlně živ. Nebylo by to pěkné?“

Ale stařec zavrtěl hlavou a odpověděl mu v rýmech:

Dokud jsem tady, starat se budu,

abych ti ušetřil síly a čas,

abych si vydělal na šat a na stravu.

Teprv až zubatá rozloučí nás,

pak hodím všechny starosti za hlavu.

Vlas černý jak lak, třpyt vln v očích hraje,

prstíky útlé, tenké obočí křivky;

krásnější než v hedvábí je v jupce prosté,

bez ozdob květ polní do krásy roste,

drobná a křehká, i tím rozkošná je,

jak v šestnácti bývají dívky.

Table of Contents

Titul

Tiráž

Čínští lidoví vypravěči

Povídky čínských lidových vypravěčů

Přátelství až za hrob

Záhadný obraz