© Ivana Peroutková, 2014

Illustrations © Eva Mastníková, 2014

ISBN 978-80-00-03497-3

Obsah

Nečekaná zpráva

Anička se loučí s třídou

Tři kufry, předlouhý let a šťastné přistání

Ubytování v hotelu s koloniálním nábytkem

Procházka po pobřeží, krevety, tečkovaná ještěrka, tajemná ryba a hladoví rackové

Vyprávění o původních obyvatelích Austrálie

Mezi mrakodrapy, bláznivá jízda na jednokolejce a drzí ptáci v botanické zahradě

U Opery, v přístavu, tajemný zvuk didžeridu a první setkání s aboridžinskou holčičkou

Kapitán Cook a objevení nového kontinentu

Rozverný papoušek kakadu a koupání ve Žraločí zátoce

Návštěva zoologické zahrady

V čínské čtvrti a v zahradě, kde Anička objeví tajemného spícího chlapečka

Na večeři v čínské restauraci, moudré citáty a znovu ty krevety

Putování v Modrých horách, kde Anička uvidí divoké poníky

Na chatě, kde Anička úplně ztratí odvahu

Noc, Jižní kříž a Aniččiny úvahy o dobrodružství

Australská bouřka, radostná zpráva od tatínka a modrý svetr

Výlet na Fraser Island, šílená jízda v terénním voze, hladké vyštěkané jablko a přítulní sumečci

Mangrovníky, krabí armáda a podivný lístek na Aniččině noze

Setkání s pánem ostrova

Aniččin divukrásný i úzkostný sen

Zpátky v Sydney a malá oslava na terase

Nakupování dárků, a co se nakonec událo v přístavu

Rozloučení s papouškem a poslední zápis do deníku

Nečekaná zpráva

Začal měsíc květen. Anička byla šťastná, že se jí narodil bratříček Štěpánek. Už se těšila, jak pojede s kočárkem na procházku. Ale jednou večer tatínek oznámil docela převratnou novinu: „Musím urychleně odletět na lékařský kongres do Sydney v Austrálii.“

Anička se zeptala, co je kongres. Dozvěděla se, že je to větší poradní schůze, kde budou lékaři jako její tatínek diskutovat o své práci. Anička přikývla a pomyslela si, že zůstanou s maminkou a miminkem samy. Jenže vzápětí tatínek řekl: „Co kdybys, Aničko, letěla do Austrálie taky?“

„Já?“ vyhrkla nevěřícně Anička.

„Máš jedinečnou příležitost poznat nejvzdálenější světadíl,“ usmál se tatínek a vzal do ruky glóbus. „Podívej, je na opačném konci zeměkoule. Skoro u jižního pólu.“

„A to znamená...?“ zaváhala Anička.

„Třeba že u nás je teď večer a tam ráno. Nebo že my máme jaro a oni mají podzim. Anebo že na nebi spatříš jiné hvězdy,“ vysvětloval tatínek.

„Hlavně uvidíš docela jinou zemi,“ přidala se maminka. „V Austrálii přece žijou klokani, pštrosi, medvídci koala a papoušci! Spousta barevných papoušků!“

„No jo,“ poskočila si Anička. Hned si představila, jak jí barevný papoušek přistává na ruce. Pak se však zaraženě obrátila na tatínka: „To tam budu chodit sama, když budeš na kongresu?“

„Kdepak,“ zasmál se tatínek. „My totiž poletíme i s babičkou. Já si zamluvím kongresový hotel, ale vy budete bydlet spolu v hotelu u pláže.“

„Fakt?!“ žasla znovu Anička.

Najednou uslyšela tolik nečekaných zpráv. A začínala být čím dál víc zvědavější. Jak to v té Austrálii bude vypadat? Určitě tam zažije něco zvláštního. Skutečné dobrodružství! Vždyť doletí až na druhou stranu světa!

Ten večer si Anička odnesla glóbus do svého pokoje. Dlouho do noci australský kontinent zkoumala. Například zjistila, že největší město Sydney (správně se ovšem četlo Sydny) leží na východním pobřeží přímo u Tichého oceánu. Na severu se zelenají tropické pralesy. Uprostřed se nachází vyprahlá poušť. Co však barvy na mapě skrývají? Kdo žije v pralese? A žije vůbec někdo v poušti?

Anička si vzpomněla na slovo cestopis. Asi znamená, že někdo popisuje cestu. Anebo snad příhody, které se po cestě stanou? A jak nad tím slovem uvažovala, náhle se usmála. Blik, cvak! Až poletí do Austrálie, povede si svůj deník jako cestopis.

Aniččin deník byl tlustý sešit, který ve druhé třídě dostala od babičky. Svěřila mu všechno, co ji napadlo a co prožila. Ale ještě nikdy nezaznamenávala cestopisné zápisky.

Cestopisné zápisky!

Jenom ta dvě slova Aničku naplňovala nadšením. A tak ze zásuvky psacího stolu honem vytáhla deník. Napsala do něj následující řádky:

Po této zprávě Anička uložila deník do zásuvky a zakrátko usnula hlubokým spánkem.

Anička se loučí s třídou

V pondělí Anička pospíchala do školy. Nemohla se dočkat, až tu novinu oznámí všem kamarádkám, a hlavně Tarkovi. On byl totiž její největší kamarád. Hráli spolu loutkové divadlo a navíc - Aničce se moc líbil. Dokonce už několikrát myslela na to, že mu dá pusu. Jenže tohle ráno Aničku napadlo, že Tarkovi bude líto, když odjede bez něj.

Ach, kdyby tak mohl jet s ní! To by pak oba byli cestovatelé.

Anička trochu posmutněla, a vtom spatřila, jak k ní Tarek přichází z boční ulice.

„Ahoj, Aničko,“ pozdravil ji vesele. „Budeme dneska zkoušet divadlo?“

„Nemůžu,“ zavrtěla hlavou Anička.

„A co zítra?“ navrhl Tarek.

„Taky nemůžu,“ povzdychla si Anička.

„No a pozítří?“ zeptal se potřetí Tarek.

„Ani pozítří,“ pokrčila rameny Anička.

Tentokrát se na ni Tarek udiveně zadíval: „Jakto že nikdy nemůžeš? Něco se stalo?“

„Hm,“ potřásla hlavou Anička. „Já... já poletím do Austrálie.“

„Do Austrálie?“ vyhrkl překvapeně Tarek. „Ale tam žijou nejjedovatější hadi a pavouci! A u břehu plavou žraloci!“

„Neboj se,“ usmála se Anička. „Já na sebe budu opatrná.“

A už chtěla Tarkovi prozradit svůj nápad s cestopisem, když se na druhé straně ulice objevily kamarádky Dita, Julja a Katka.

„Hele, co si tam šuškáte!“ zavolala na ně zvědavá Katka. „My to chceme vědět taky.“

„Určitě něco o divadle,“ nadhodila copatá Julja.

„Holky, to neuhodnete,“ řekla Anička a rovnou dodala: „Já poletím do Austrálie!“

„Do Austrálie?“ pronesly všechny tři spolužačky v úžasu. Načež Julja poněkud prostoduše prohodila: „Co tam

budeš dělat?“

„No co asi?“ poskočila si Anička. „Přece cestovat.“

„Jako sama?“ podivila se Dita.

„Ale ne,“ mávla rukou Anička. „Tatínek jede na kongres do Sydney a já budu bydlet s babičkou.“

„Jak se domluvíš?“ zeptala se Dita.

„Hm.“ zarazila se Anička. Najednou si nebyla jistá, jakou řečí se v Austrálii vlastně mluví. „Asi anglicky.“

„Ty umíš dobře anglicky?“ pochybovala Katka.

„Náhodou docela jo,“ přikývla Anička. „Mám přece hodiny angličtiny s učitelkou Evou, která má ráda Adama, a to je zase můj soused a.“ rozpovídala se Anička.

Jenže Julja ji přerušila: „A nežijou v Austrálii divoši?“

„Žijou,“ ozval se Tarek. „Žijou v buši a malujou si pruhy na obličeje.“

„Jé, Aničko, nebojíš se?“ vyděsila se Dita.

„Vůbec ne,“ prohlásila hrdě Anička. „Já se na cestu těším a pak vám všechno povím.“

„Něco nám přivez,“ zaškemrala Julja.

„Jasně že přivezu,“ slíbila Anička.

„Kdy se vrátíš?“ chtěla vědět Katka.

„Na konci května,“ oznámila Anička.

„Ty se máš, že nebudeš chodit do školy,“ posteskla si

Dita.

Ale Katka skoro vykřikla: „Vždyť my musíme do školy, nebo přijdeme pozdě!“

Skupinka dětí se honem rozběhla ke školní budově.

Než začalo vyučování, celá třída o Aniččině novince už věděla. A sotva vešla paní učitelka, děti volaly: „Anička poletí do Austrálie! Anička poletí do Austrálie!“

Paní učitelka se na Aničku usmála: „Já jsem se o tom dozvěděla. Volal mi tatínek, že poletíte zítra večer. Bude to dlouhá cesta, ale Austrálie je nádherná země. Jistě nám budeš o svých zážitcích vyprávět. A taky doufám, že si po návratu doplníš zameškané učivo. Naštěstí nám toho moc nezbývá.“

„Děkuju, doplním,“ potřásla hlavou Anička a snažila se tvářit svědomitě.

Popravdě však na žádné učivo ani nepomyslela. Čím dál víc si totiž uvědomovala, že o Austrálii neví skoro nic. Žijou tam skutečně divoši a nejjedovatější hadi? Co když ji nějaký had někde v buši uštkne?

Anička prožila vyučování jako v napínavém snu.

Po obědě se rozloučila se spolužáky a vydala se domů s Tarkem. Byl krásný jarní den. Oba se schválně loudali, až se zastavili před Aniččiným domem.

„V Austrálii je teď podzim,“ prohodila Anička. „Pořád sice nechápu proč, ale všechno je tam naopak.“

„V Austrálii je i na podzim teplo,“ řekl Tarek. „Určitě si zaplaveš v oceánu.“

„Ale pozor na žraloky!“ zasmála se Anička.

„No jo, na ty jsem teď úplně zapomněl,“ ťuknul se do čela Tarek.

„Nejradši bych cestovala s tebou,“ zvážněla Anička. „Škoda že to nejde.“

„Jednou budeme cestovat spolu,“ usmál se na ni Tarek.

V tu chvíli se Aničce tak moc líbil, že mu zase chtěla dát pusu. Ale nedala. Místo toho řekla: „Slibuješ?“

„Slibuju,“ přikývl Tarek.

Anička šťastně odemkla a naposled Tarkovi zamávala.

Doma si pochovala Štěpánka a potom pospíchala do svého pokoje. Ze zásuvky opět vytáhla deník. Napsala do něj tuto krátkou, avšak důležitou zprávu:

K té zprávě Anička přimalovala pusu a deník odhodlaně zaklapla.

Tři kufry, předlouhý let a šťastné přistání

V úterý se Anička balila. Přivezla do pokojíčku kufr na kolečkách a otevřela víko. Nejdřív dovnitř složila oblečení. Potom plavky, potápěčské brýle a šnorchl. Přitom si vzpomněla, jak se potápěla v moři v Egyptě. Kolik nádherných barevných rybiček viděla! Jenže teď poletí jako opravdová cestovatelka. Co si s sebou berou cestovatelé? Co nutně potřebují?

Anička dlouho přemýšlela a nakonec do kufru přibalila zdánlivě úplně neužitečnou věc - pastelky.

Odpoledne jel tatínek pro babičku na nádraží. I ona měla velký kufr na kolečkách. Třetí nachystaný pojízdný kufr patřil tatínkovi.

Tři kufry v předsíni vypadaly velkolepě. Kdykoliv kolem nich Anička prošla, pokaždé se blaženě zachvěla. Už zbývá jen pár hodin a poletí!

Ovšem tentokrát je čeká mnohem delší let než do Egypta. Dokonce s přestupem. Šest a půl hodiny poletí do města Abú Dhabi v Saúdské Arábii. Potom skoro patnáct hodin do Sydney. Ale přistanou tam až ve čtvrtek ráno, protože v Sydney je o deset hodin víc než v Praze. Což Anička zase moc nechápala. Všechny ty změny souvisely s poledníky a rovníky a sluncem. Nebo spíš s tím, že zeměkoule se otáčí kolem osy a ještě kolem planety Slunce.

Jednou mi to Tarek určitě vysvětlí, pomyslela si Anička a zastrčila deník do příručního batůžku.

Čas kvapil. Najednou tu byl večer a nastalo velké loučení.

„Krásně si to užijte,“ přála jim maminka se Štěpánkem v náručí. „Hlavně na sebe buďte opatrní.“

„Neboj se,“ usmála se Anička a dala mamince i bratříčkovi pusu.

„Zavolám, hned jak dorazíme,“ ujišťoval tatínek.

„Lidi zlatý, kdy by mě napadlo, že já poletím do Austrálie!“ zvolala babička a všichni se zasmáli.

Ale museli pospíchat, dole už čekal taxík.

Sotva dojeli na letiště, odevzdali kufry u odbavovací přepážky. Prošli osobní kontrolou a pak se vydali do odletové haly.