Z anglického originálu

Still Midnight

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Mina, Denise
Stále půlnoc / Denise Mina ; přeložil Ivan Němeček. -- Mladá Boleslav : Panteon, 2014
Název originálu: Still midnight
Přeloženo z angličtiny
ISBN 978-80-87697-16-0

821.111(410.5)-31
- skotské romány (anglicky)
- detektivní romány

821.111-3 - Anglická próza, anglicky psaná [25]

Copyright © Denise Mina 2009

Published by arrangement with Andrew Nurnberg Associates

Copyright © 2014 by Panteon

Cover © 2014 by Emil Křižka

Cover photo © by Neil Donaldson 2011

Translation © Ivan Němeček 2014

Panteon , Staroměstské náměstí 89, 293 01 Mladá Boleslav

www.knihypanteon.cz | www.facebook.com/knihypanteon

Přeložil: Ivan Němeček

Odpovědná redaktorka: Renáta Večerková

Návrh obálky: Emil Křižka

Sazba: DTP Panteon

Tisk a vazba: CPI Moravia Books, Pohořelice

Printed in the Czech Republic.

ISBN 978-80-87697-16-0

Gerrymu alias Coffemu za příběh,

za to, že mě provedl jeho úskalími

a že mě seznámil se skupinou The Clash.

PODĚKOVÁNÍ

Mnohokrát děkuji Peterovi, Jonovi, Jade a všem, kteří mi tuhle knihu pomohli dokončit.

A Stevovi, mámě, Tonie, Ownie a Ferg za jejich podporu.

1

Oranžová plastová taška s logem módních obchodů Sainsbury’s plula na plné plachty po temném chodníku. S vydutým břichem a nastraženými uchy se nesla jako viktoriánský džentlmen na nedělní procházce. Minula zahradní branku a pokračovala podél kamenné zídky, než se jí zmocnil náhlý poryv větru, zdvihl ji do vzduchu a praštil s ní o bok velké bílé dodávky.

Vyrazil z ní všechen vzduch a pomuchlaná splasklá taška spadla na zem a poklidně spočinula pod zadním kolem dodávky.

Dodávka byla sotva tři dny stará, a už byla ukradená a měla falešná čísla. Se stále ještě teplým motorem byla pečlivě zaparkovaná u chodníku. Během následujících šesti hodin bude nalezena doutnající v lese a po mužích uvnitř nezbude ani stopa.

V kabině seděli tři muži, kteří pozorovali bungalov přes ulici.

Feťácky vychrtlý řidič Malki se nakláněl přes volant. Zpod tmavé kapuce teplákové bundy těkaly zapadlé oči jako oči kočky lovící mouchu.

Dva muži vedle něj se pohybovali jako jeden tvor. Uprostřed seděl Eddy a u dveří Pat. Oběma bylo kolem pětadvaceti a už sedm let spolu pracovali jako vrátní na noční směně. Chodili spolu do kina, balili holky a rozcházeli se s nimi, chodili do posilovny a po způsobu manželských párů si sladili životní styl. Oba byli svalnatí, stejně oblečení do zbrusu nových černých maskáčových kalhot, vysokých šněrovacích bot, neprůstřelných vest a kukel vyhrnutých na čelo. Veškeré oblečení bylo právě vybalené a ještě na něm byly patrné přehyby.

Pozornější pohled však odhalil jejich odlišnosti. Eddy hodně pil od chvíle, kdy ho opustila manželka s dětmi. Pozdě večer jedl v práci mastná jídla, která si s sebou přinesl, a ničil tím všechno dobré, co získal v posilovně; byl po tom oplácaný a naštvaný. Neustále toužil po tom, co neměl.

Největší rozdíl mezi nimi byl ten, že Pat byl hezký. A co bylo ještě horší, vypadal mladší. Měl střídmější povahu, nejedl a nepil tolik jako Eddy a méně se vztekal. Měl bujnou kštici žlutých vlasů, příjemně pravidelné rysy a nesl v sobě klid, který působil na ženy dojmem bezpečí. Měl zlomený nos, ale to mu dodávalo ještě přístupnější výraz.

Byl to Eddy, kdo přišel s tím plánem a nakoupil všechno potřebné. Směle koupil obě soupravy oblečení ve stejné velikosti, v jeho velikosti. Když se společně oblékali v Eddyho zaneřáděné garsonce, vytáhl Eddy plechovku černého maskovacího krému, aby si zašpinili obličej, jako to dělávali při paintballu. Pat to mírně, téměř něžně, zamítl a donutil ho plechovku odložit. Krém není nutný a Pata po něm stejně svědí pokožka – vezmou si kukly. Radost, s jakou Eddy plechovku krému vytáhl, Pata znepokojovala. Připadalo mu, že spíš dolaďují překvapivé halloweenské masky, než že se chystají na přepadení domu, za které můžou dostat dvacet let. Pat nikdy nebyl ve vězení ani přes noc. Sáhl si na plošku na zlomeném nose a zakryl si rukou obličej, aby skryl své pochybnosti a mohl se soustředit na cíl.

Podíval se na zbraň ve svém klíně. Byla těžší, než si myslel; měl obavy, aby ji uzdvihl jednou rukou. Podíval se na Eddyho a zjistil, že se na ten bungalov dívá, jako by mu ublížil.

Pat tu neměl být. Neměl do toho zatáhnout ani Malkiho. Tady už nešlo jen o to, aby udělali radost Eddymu. Tohle bylo nebezpečné a Pat měl pocit, že dělají chybu. Odvrátil pohled. Na Eddyho toho bylo poslední dobou moc. Nic závažného, spíš bolestného. Pat měl pocit, že by se Eddy dokázal sesypat pod jedním vyčítavým pohledem. Přesto Pat pozoroval úhlednou zahradní cestičku u tichého příjemného domu a přemýšlel o tom, že dvacet let by byla příliš vysoká cena za stesk po manželce.

Byl to hezký souměrný rodinný bungalov se zahradou, která se táhla až za roh k vedlejší ulici. Současný majitel, pragmatik bez estetického cítění, vydláždil trávník i květinové záhony a udělal z nich parkoviště. V okně obývacího pokoje modře blikala televize. Prosklenými hlavními dveřmi prosvítalo z haly teplé růžové světlo.

„Vidíš?“ řekl Eddy tiše s očima upřenýma na dům. „V obýváku je jedinej nepřítel. Malej, nejspíš ženská.“

Žena ve vlastním domě. Na tom není nic nepřátelského. Místo, aby to Pat vyslovil, jen přikývl a řekl: „Jasně.“

„Dovnitř se dostanem zezadu, nezapomeň se držet ve tmě, dokud nebudem u hlavních dveří.“

„Jasně.“ Pat neznal vojenský žargon a úporně se držel toho jediného slova. Eddy si tuhle celou operaci užíval a Pat mu to nechtěl kazit.

„Potom…“ Eddy přešel k rádobyvojenským posunkům.

Ukázal na Pata, pak ukázal dopředu, dotkl se vlastní hrudi a otočil hlavou na znamení, že bude Pata sledovat. Mimicky předvedl, jak Pat klepe na vchodové dveře, a varovně vykulil oči, jak je otevřel imaginární nepřítel. Potom prudkými gesty ukázal, Běž, běž, běž! Jeho ruka vnikla do domu a kličkovala jako ryba v rákosí, nahlížela z haly do pokojů a obklíčila všechny nepřátele, kteří se v hale shromáždili.

„Až pak se zeptáme na Boba. Ne předtím. V žádným případě. Nesmíme tu kundu varovat, dokud se on může někde skrejvat. A až budem vevnitř, žádný jména. Jasný?“

„Jasný.“

Eddy se otočil a hřbetem ruky šťouchl do rozklepaného řidičova předloktí. „Až se otevřou dveře podruhý, budeme vycházet ven. Ty budeš s nastartovaným motorem čekat tamhle.“ Ukázal k zahradní brance. „Rozumíš?“

Malki civěl do ulice vyhaslýma očima v ochablém obličeji. Pat se naklonil přes Eddyho a jemně se dotkl Malkiho předloktí. „Co je, Malki, slyšel jsi, co říkal Eddy?“

Malki ožil. „V pohodě, vole, jakmile uvidím světlo, zajedu tamhle, ne? Přímo tam.“ Svíral volant a vytrvale pokyvoval hlavou. Bylo v tom napůl přitakání, napůl feťácký třas. Řasy měl stejně zrzavé jako vlasy, rovné a dlouhé, jaké mívají krávy.

Pat si skousl ret, opřel se a podíval se z bočního okénka. Cítil, jak mu tvář spaluje Eddyho vyčítavý pohled. Malki tu byl proto, že byl Patův mladší bratranec. Malki potřeboval prachy, neustále potřeboval prachy, ale na tohle se nehodil. Nehodil se na to ani Pat, když měl být Eddy k sobě upřímný. Na okamžik všichni tři sledovali bungalov. Pat si kousal tvář zevnitř, Eddy se naštvaně mračil a Malki neustále pokyvoval hlavou.

Zdvihl se vítr.

Plastová taška se pod zadním kolem dodávky překvapivě probouzela. Když vítr vnikl pod vůz, nadil se jí jeden roh a taška se začala vyprošťovat.

V široké tiché ulici se taška vztyčila, předvedla elegantní piruetu a odlétla směrem k nároží. Jako oranžový měsíc se vznesla deset stop do vzduchu a vznášela se stále výš a výš, mimo dohled mužů v dodávce, za roh na druhou stranu bungalovu a přes střechu modrého Vauxhallu Vectra.

Čelní světla vauxhallu byla zhasnutá, ale uvnitř na předních sedadlech seděli dva přikrčení muži se založenýma rukama a vyčkávali.

Byli o necelých pět let mladší než rádobyvojáci v dodávce, ale byli lépe živení, upravenější a celkově v lepší a optimističtější náladě.

Omar byl vytáhlý a nemotorný, samá ruka samá noha. Měl v sobě éterickou hubenost mladých kluků, kterou s přibývající váhou ztrácejí; všechno na něm bylo prodloužené: dlouhý nos, špičatá brada, prsty tak dlouhé a hubené, že by snad potřebovaly další klouby. Mo za volantem měl kulatý obličej a baňatý nos, který věkem ještě zbaňatí.

Čekali tu dvacet minut, občas něco prohodili, aby si ukrátili čas, ale většinou mlčeli. Měli tiše zapnuté rádio, jehož měkké žluté světlo jim ozařovalo brady. Stanice Ramadan AM vysílala místně pouhý měsíc v roce. Tlumočila názory mladých Glasgowanů odposlouchané v mešitě nebo z nahrávek. Mo a Omar to neposlouchali kvůli mravnímu ponaučení: patřili k malé komunitě a mnohdy ty mluvčí znali a smáli se, když byli nervózní nebo říkali pitomosti. Debaty byly nejlepší v podvečer, když byli všichni hladoví. Mo s Omarem prozpěvovali přes ty nenávistné výlevy: „Dejte nám sušenku, dejte nám sušenku.“

Právě teď toho moc nenamluvili. Mo seděl za volantem a v nějakém časopisu si prohlížel dvojstránku věnovanou vozům lamborghini.

„Kurva,“ zabrumlal spíš pro sebe, „ani by mi nemuseli platit, abych si takový fáro vzal.“

Omar neodpověděl.

„S tím stačí někde zaparkovat a mám, na co si vzpomenu.“

„To není auto na ježdění za mámou,“ pronesl Omar překvapivě vysokým hlasem. „To je na to, aby ses v něm projížděl po okolí a nechával se očumovat.“

Mo se na něj podíval. „Oslňovat pěkný buchty a tak, co?“

„Jo.“

Mo se znovu podíval na fotografie. „No jo, hned bych byl slavnej lamač dívčích srdcí.“

Omar si pavoučími prsty promnul pravé oko. „Hele, vole, ženský by se o mě praly. Jenže kdybys u toho byl třeba ty, zdrhly by, proto by sis moh připadat neschopnej a tak.“

„No jistě,“ pokývl Mo k časopisu, „ty seš prostě lepší.“

Omar zívl, protáhl se a líně promluvil: „Já jsem mezinárodní magnet na ženský.“

Mo píchl hbitým prstem do fotografie žlutého lamborghini, které vjíždělo do zatáčky na slunném horském úbočí. „To vypadá, že je tam retardér. Lidi pak nevěděj, jestli se maj divit, nebo zpomalit.“

Učenec promlouvající z rádia Ramadan ohlásil čas, deset dvacet tři, a oba muži v autě začali v duchu počítat.

Nejdřív promluvil Mo. „Dáme tomu ještě tak pět minut.“

„Souhlas,“ zívl protáhle Omar a zachvěl se při pomyšlení na možný neúspěch. „Jsem strašně ztahanej… nemoh bych si tu dát práska, co?“

„Ne, vole, zasmradil bys to tu.“

„Tak mi stáhni okýnko.“

Mo zabručel a tlačítkem na svých dveřích stáhl Omarovo okénko. Pak se pousmál a otevřel i svoje. Omar zamlaskal, vytáhl svůj balíček, podal Moovi cigaretu, sám si vzal také jednu a oběma zapálil.

Lehce potahovali a vydechovali kouř, který se odrážel od předního skla. Říjnový vánek vytahoval proužky kouře ven a nesl je přes střechu vozu do tiché ulice.

Vzadu za rohem si Eddy a Pat na předním sedadle ukradené dodávky stahovali kukly přes obličej a upravovali průzory na oči. Eddy zdvihl svou zbraň a oba s Patem se na ni podívali. Rozechvělá hlaveň ještě umocňovala třas jeho ruky. Eddy rozrušeně pokynul hlavou a vydal povel k začátku akce.

Pat na okamžik zaváhal, ale vzápětí ho věrnost kamarádovi vyhnala z vozu ven. Jakmile se dotkl nohama země, už litoval, že vůbec vystoupil.

Za ním vyklouzl z dodávky Eddy, zavřel dveře a herdou do zad postrčil Pata směrem k bráně domu.

Pat se otočil, srovnal s ním krok a chtěl se ohradit, ale Eddy si toho nevšímal. Se zbraní u boku vyběhl v hlubokém předklonu po ulici k bráně, od níž se vydal temnou cestičkou.

Pat očima uslzenýma větrem sledoval, jak Eddy v předklonu rychle vybíhá po cestičce. Byl ve svém živlu, jako by hrál paintball. Pat se držel za ním, hlavu skloněnou, rovná záda, lidské beranidlo. Vyběhli jeden za druhým po strmé zahradní cestičce a Eddy zamířil k růžové záři vchodových dveří. Pat běžel za ním, aby vyslovil svůj nesouhlas. Eddy náhle seběhl z cestičky do stínu plotu.

Pat ho dohnal. „Eddy…“

Jenže Eddy zdvihl zbraň do výše tváře a odjistil ji. Když oběma rukama sevřel pažbu, hruď se mu dmula vzrušením. Vzápětí vyrazil ke vchodu do bungalovu.

Pat Eddyho pozoroval a uvědomil si, že na tak krátkou vzdálenost běží moc rychle. Doběhl dřív, než očekával, neobratně se otočil a prudce narazil zády do zdi. Hlava mu poskočila a hlučně narazila na cihly.

Eddy zavřel oči bolestí. Mírně se předklonil, prudce oddychoval a zamával hlavní na Pata, aby se pohnul.

Pata najednou napadlo, jestli nemá vzít Eddyho za paži a odvléct ho zpátky k dodávce. Nebo jestli se nemá prostě otočit a dojít tam sám, sednout si vedle Malkiho a odmítat se pohnout. Jenže za ukradené auto už zaplatili, koupili si zbraně, a navíc museli vyplatit Malkiho. Malki peníze opravdu potřeboval.

Pat se nadechl a proti své nejlepší vůli se vyplížil ze tmy a došel k hlavnímu vchodu.

Stiskl tlačítko zvonku. V hale se ozvalo příjemné třítónové zacinkání a ve chvíli se za zrnitým sklem zhmotnily dva stíny, jeden až vzadu, druhý, který přišel zleva, blíž, jen kousek ode dveří.

Vzdálenější muž si rozmrzele protáhl záda a nezřetelně něco zabručel. Postava za dveřmi mu pohotově odpověděla. Přišla zleva z obývacího pokoje. Byl to onen nepřítel, jehož viděli z dodávky. Byla to určitě žena, štíhlá, oblečená do džín a šedého trička, s dlouhými černými vlasy, které jí volně splývaly na záda.

Půvabně sáhla po klice.

Dveře se otevřely a z nich se vyvalil k Patovu nosu teplý oblak vzduchu navoněný topinkami.

Růžový koberec i stěny. Vlevo mezi dveřmi obývacího pokoje a dalšími dveřmi Pat uviděl malý černý stolek na telefon. Nad ním na stěně hlučně tikaly lacině vyhlížející černé matové hodiny, na jejichž ciferníku byl zlatě nakreslený obraz nějaké mešity nebo čeho. Pat zmapoval halu: vedly z ní šestery dveře. Z jedné zadní místnosti se linula pákistánská hudba, takže v domě byl ještě nejméně jeden člověk.

Pat se podíval na nepřítelkyni, která otevřela dveře. Nebyla výrazně krásná, měla dlouhý a špičatý nos a zlostnou rudou skvrnu na tváři. Nikdy nedokázal vysvětlit, tehdy ani potom, proč ho pohled na ni tak ohromil a proč se zbraní svěšenou podél boku úplně ztuhl a jen se vpíjel očima do černých esíček vlasů spočívajících na jejích ramenou. Ahoj opičáku, hlásal zelený nápis na jejím vybledlém šedém tričku, jehož písmena byla ještě zmuchlaná z pračky.

Aleesha tázavě opětovala jeho pohled a těkala očima po jeho obličeji, jako by se snažila dopátrat smyslu té černé kukly. Pramen modročerných vlasů jí sklouzl z jednoho ramene a spočinul na malém okrouhlém ňadru. Byla oblečena po západním způsobu a zřejmě neměla pod tričkem podprsenku, což bylo zvláštní, protože byla rozhodně dcerou muže, který stál za ní. Vypadala jako on a Pat si vždycky myslel, že tihle staří Asiaté drží své dcery zkrátka.

„Kdo sakra jste?“ zavolal muž ze zadní části haly. Byl malý, tak šedesát nebo sedmdesát let, s úhledně střiženým amenitským vousem. Měl na sobě dokonale vyžehlené bleděmodré nylonové pyžamo. „…že jste si sem přišli…“ hlas mu zeslábl, jak vycítil nebezpečí, „…takhle pozdě?“

Nažehlené pyžamo, teplo a vůně topinek. Patovi se začaly sbíhat sliny. Chtělo se mu vejít, odložit bundu a zůstat, ale zezadu ucítil ostrý úder ramenem, který ho postrčil dovnitř. Eddy vpadl do dveří, zakopl o rohožku a zapotácel se ke straně růžové haly. Všichni pozorovali jeho šílený krabí tanec, dokud jeho nejisté nohy znovu nezískaly rovnováhu. Musel si narovnat kuklu, která se mu posunula ze středu hlavy a oslepovala ho. Pak si vzpomněl na svou zbraň, zdvihl ji a pohled na ni ho zjevně překvapil.

Pat i z druhého konce haly vycítil jeho rozpaky. Eddy se zhluboka nadechl, zaklonil hlavu a zařval otvorem v kukle: „BOB! BOB!“

Jeho vstup, oblečení i chování byly tak zavádějící, že mu vlastně nikdo ani nerozuměl. Muž v pyžamu se znovu úzkostlivě podíval na dveře, aby se přesvědčil, že nejde nikdo další. Dívka se naježila. Strach se usadil v hale jako smog.

Pat se znovu podíval na dívku. Z tváří jí vyprchala barva, vykulenýma očima sledovala Eddyho, ale zároveň hledala pohledem svého otce. Pat z ní byl znovu ohromený. Cítil, jak se mu zpomaluje tep a ježí chloupky na těle, jako by se jí měl dotknout. Dívka si všimla, jak se na ni dívá bleděmodrýma užaslýma očima.

Aleesha byla dospívající dívka a svět ji zajímal jen potud, pokud hovořil o ní. Pata viděla svým pohledem: byl příliš vysoký, než aby v něm také našla zalíbení, ale navzdory nečekané situaci a prožívané hrůze ji jeho upřímný obdiv hřál u srdce. Jenže byla ještě příliš mladá a v přítomnosti svého otce se náhle cítila velice trapně. Sklonila hlavu, až jí závoj černých vlasů spadl přes obličej, a nejistě vykročila ke dveřím obývacího pokoje.

Ten pohyb Eddyho napružil. Vrhl se k ní, popadl ji za ruku a smýkl jí zpátky k Patovi. „Tohle kurva vůbec nezkoušej! Tady zůstaň stát!“

Když ji pustil a vrátil se k muži v pyžamu, musela tápat po rovnováze. Zlostně se podívala na svou ruku, které se Eddy drze odvážil dotknout. Pat se usmál pod vlněnou kuklou. Když se napřímila, měla tvář kousek od jeho hrudi a vzhlédla k němu. Plné rty se jí pootevřely a výraz strachu na okamžik vyměnila za výraz hněvu.

V tom okamžiku, kdy se přestala bát, vyslovily Patovy vlnou zarámované oči bezhlesou otázku. Aleesha se prohnula v zádech, napřímila se, přejela pohledem po svém dlouhém nose a odpověděla pomalým hrdým mrknutím.

Oba se usmáli a odvrátili pohledy.

Pohled na cizí růžový koberec přivedl Pata zpátky ke smyslům. Váhavě zdvihl svou těžkou zbraň ke stropu, jako by ji dívce předváděl, a Aleesha se tlumeně vyděšeně zahihňala.

Ozvalo se ostré cvaknutí a všichni se podívali přes halu k jedněm dveřím. Ty se pomalu otevřely a do haly nahlédl velký hranatý muž. Billal se podobal svým strýcům, ne svému titěrnému otci, a jeho velikost byla nečekaná a znepokojivá.

Ačkoli stál jen několik kroků od něj, Eddy na něj zařval: „BOB? Seš Bob?“

Billal s vykulenýma očima a strnulými rameny vyšel z pokoje a s rukou na klice za zády zavřel.

„BOB?“

„Ne,“ řekl Billal tiše. „Nejsem… tady žádný Bob není, příteli.“

„OTEVŘI JE!“ zařval Eddy a šťouchl do něj hlavní zbraně. „OTEVŘI TY DVEŘE!“

Billal sklopil pohled k zemi a rozpačitě polkl. „Ne, neotevřu.“

Aleesha hlasitě vzdychla a poskytla Patovi záminku, aby se na ni znovu podíval. Zakrývala si rukou ústa a na prstech se jí hezky třpytily malé laciné prstýnky. Falešné nehty měla špatně přilepené, ten na ukazováčku nakřivo. Nemohlo jí být víc než sedmnáct. Takhle by o sedmnáctileté holce přemýšlet neměl. Měl neteře v jejím věku.

Eddy záměrně přistoupil k Billalovi a namířil mu zbraní na nos. „UHNI!“

Velký muž, hypnotizovaný hlavní zbraně, pomalu ustoupil stranou. Eddy zdvihl nohu a rozkopl dveře patou.

Pokoj byl tlumeně osvětlený. Přímo proti dveřím stála dvojitá postel s vysokým poškrábaným čelem. Na ní seděla rozcuchaná boubelatá žena, která si dvěma prsty pravé ruky svírala zduřelou hnědou bradavku. Na druhé ruce jí spočívala holá hlavička maličkého dítěte.

S pohledem upřeným na hlaveň zbraně si přitiskla dítě k prsu a zakryla si jej.

Eddy stále zíral na místo, kde byla obnažená bradavka. „Ven,“ řekl. „Vypadněte!“

Billal se postavil mezi ně a dlaněmi utvořil hradbu před hlavní. „Opatrně s tím, příteli.“

Eddy zpanikařil. „NESAHEJ MI NA ZBRAŇ. NA TU NESMÍ SAHAT NIKDO.“

„Jistě, jistě,“ zdvihl Billal ruce, jako by se vzdával. „Bez obav, v klidu.“

„A TY,“ ustoupil Eddy stranou, aby mohl křičet na ženu v posteli, „VYPADNI.“

„Ale já nesmím vstávat,“ řekla a pohledem hledala podporu u velkého muže, „mohla bych krvácet.“

Eddy se podíval na Pata a přistihl ho, jak si kradmo prohlíží Aleeshiny vlasy. „ZVEDNI TU ZASRANOU BOUCHAČKU, PATE,“ zařval na něj přes halu.

Všichni v hale si uvědomili jeho chybu dřív než on sám. Nikdy neměl vyslovit Patovo jméno. Billal odvrátil pohled, otec sebou trhl a Aleesha odfrkla, jak potlačovala úzkostný smích.

Eddy si skousl spodní ret a rozechvěl se panikou. Nešlo to moc dobře. Vůbec to nešlo dobře.

Eddy, který se náhle cítil bez spojence, se otočil zpátky k Billalovi. „ZMRDE! TY ZAJEBANEJ ZMRDE! BOB! KDE JE BOB?“

Billal znovu zdvihl ruce. „Příteli, tady není nikdo, kdo se jmenuje Bob. V domě už nikdo jiný není. Máme tu maličké dítě, tak prostě odejděte,“ ukázal k hlavním dveřím. „Prostě se seberte a my nikomu nic neřekneme, dobře? Jděte pryč a nebude žádný problém, ano?“

„Kdo to tu křičí?“ Velitelský hlas matky. Všichni strnuli a obrátili se k zadní části haly.

Sadiqa byla stejně široká jako vysoká, a že moc vysoká nebyla. Neměla nasazené brýle, a tak mžourala na dva temné stíny. „Omare? Co to tu chlapci vyvádíte?“

S neobratným půvabem tlustého boxera přeběhl Eddy halu, popadl ji i staříka za předloktí a odvlekl je k Billalovi. Postavil si je do řady a postupně na ně mířil zbraní. Řval tak hlasitě, až mu přeskakoval hlas. „KDO,“ zamířil na Aamira, „JE,“ na Billala, „BOB?“ na Sadiqu.

Ta jediná odpověděla: „… zbraň…?“

Eddyho pozornost teď byla upřená na ni a Aamir vystoupil z řady, aby ho rozptýlil. Měl zdvižené ruce, sklopený pohled a s podlézavostí starého vesničana pokyvoval hlavou ze strany na stranu. „Synku, my jsme tu všichni Indové. Tady žádný Bob není. Žádný Bob, spletli jste si dům.“

Sadiqa se zahleděla na temeno Aamirovy hlavy a nesouhlasně sykla.

Ale Aamir si jí nevšímal a pokračoval v prosebné litanii. „Žádný Bob, příteli. Kdepak. Odejděte. Žádný problém.“

Černé matové hodiny hlasitě odtikávaly čas.

Nikdo nevěděl, co dělat. Kromě Aleeshi. Zmatená strachem a směle lichotivými Patovými pohledy byla přesvědčená, že všechno dopadne dobře, že ten vstup do domu se zbraněmi byl jen jakýmsi neškodným nedopatřením. Chtěla tomu udělat přítrž. Podívala se ze strany na Patovu hlavu, usmála se a sáhla po vlněné obrubě kukly, aby ji se slavnostním „Tadá“ vyhrnula a ukončila tuhle trapnost.

Pod nečekaným dotykem nehtů na zátylku se Pat překvapeně otočil.

Neměl v úmyslu stisknout spoušť.

Když Omar a Mo uslyšeli tlumený výstřel z domu, nadskočili a uviděli záblesk bílého světla z oken Billalovy a Aleeshiny ložnice.

Podívali se na sebe, aby se utvrdili v tom, co viděli. Z tváří si vzájemně vyčetli překvapení a současně rozrazili dveře vozu, upustili cigarety na ulici a vyrazili po chodníku. Dveře vozu nechali otevřené. Jeden po druhém přeskočili nízkou zahradní zídku a kolem rohu doběhli k hlavnímu vchodu. Omar vykopl dveře.

Malki se teď cítil klidný a v pohodě. Koutkem oka zahlédl záblesk růžového světla, jak se otevřely vchodové dveře. Pamětliv svých pokynů začal okamžitě jednat.

Zmuchlal v ruce stále teplý staniol do kuličky a chtěl ji hodit přes rameno, ale zarazil se, když ho napadlo, že by to moc chytré nebylo. Usmál se vlastní prozíravosti a spustil ruku dolů, zastrčil si staniol hluboko do kapsy teplákové bundy a s mechanickou přesností otočil klíčkem zapalování. Uvolnil ruční brzdu, pomalu pustil spojku a pomalu se rozjel přes silnici k místu setkání.

V duchu si poblahopřál k tomu, že si zapamatoval pokyny, ale zapomněl zastavit, naboural předkem do nízké zahradní zídky a rozbil levé přední světlo. Sklo vesele zacinkalo na chodníku a Malki si skousl ret.

Omar rozkopl dveře a zjistil, že všichni v hale jsou strnulí. Byli tam dva cizí muži oblečení ve vojenských maskáčích. Vzduch zvláštně páchl kouřem a sírou. Všichni zírali na Aleeshu a Mo ani Omar zprvu nepřišli na to proč.

Stála tam s napřaženou paží, jako by ukazovala na nástěnné hodiny, a ohlížela se přes rameno. Omar sledoval její pohled k ruce. Měla na ní tmavočervenou šmouhu. Byla to křiklavá červeň a prsty měla propletené jako rozházenou skládanku.

Po paži jí náhle vyrazil rudý had.

S divokým pohledem se otočila k muži, který stál před ní: „Moje zasraná ruka!“ řekla s přízvukem a slovy, která byla v tomhle domě zakázaná.

Střelec vzlykavě zamumlal omluvu.

Tlustší lupič skočil přes halu k Omarovi a Moovi a střídavě jim zamířil na obličeje. „JEDEN Z VÁS JE BOB, HAJZLOVÉ!“

Nikdo z nich nepromluvil.

„TY!“ šťouchl zbraní do Moovy hrudi. „Ty seš Bob!“

Jenže Mo měl jiný nos než ostatní. Omar měl rodinné rysy, Aamirův dlouhý nos a Sadiqinu úzkou čelist. Aniž vyčkal Moovy odpovědi, obrátil zbraň proti Omarovi a tiše řekl: „Ty seš Bob.“

Sadiqa už se nedokázala ovládnout. Sáhla po svém oblíbeném synovi a vykřikla: „Omar ne! Můj Omar ne!“

Tohle Eddyho zmátlo. V nastalém tichu se z otevřených vchodových dveří ozval zvuk rozbitého skla, jak Malki vycouvával s dodávkou od zdi.

„Ale jo, kurva,“ řekl Eddy škodolibě. Natáhl ruku a chytil Aamira za krk. Mužík nic nenamítal, ani nezdvihl ruku, jen sklopil oči, aby na nikoho neupozornil. Eddie stiskl, pak si všiml, že stařík nehodlá odporovat ani se bránit, a náhle se zklidnil. „Vyřiďte Bobovi tohle: Do zítřejšího večera chci mít dva miliony liber v použitých bankovkách. Jestli zavoláte poldy, tak tenhle zkurvenej všivák zemře. Je to splátka. Za Afghánistán.“

„Afghánistán?“ špitla Sadiqa. „Já jsem z Coatbridge, co to–“ Uvědomila si svůj pobouřený tón, spustila bradu na prsa a zmlkla.

Aleesha pomalu spouštěla ruku k boku a sledovala krevní puls na poraněném konci. „Ta zkurvená ruka,“ zašeptala.

Eddy pustil Aamirův krk, skočil za něj a popadl ho kolem pasu. Všichni v hale sledovali pistoli u Aamirovy hlavy, ozvalo se pár výkřiků, ale Eddy přenesl váhu na paty a lehce zdvihl staříka ze země a pozpátku ho vynesl z hlavních dveří jako těžší lampu.

Pat rozpačitě spustil oči z Aleeshi, zamumlal další omluvu a následoval ho ven.

Hala náhle ožila: Sadiqa se odšourala k Aleeshe, aby ji zachytila, protože se jí začínala podlamovat kolena. Přidržovala jí ruku nad hlavou, aby omezila krvácení. Druhou rukou srazila sluchátko telefonu z vidlice a vyťukala 999. Billal zatarasil vlastním tělem dveře ložnice. Vytáhl z kapsy mobil a palcem vyťukal číslo. Meeshra se i s dítětem přimáčknutým k prsu vrhla po mobilu na nočním stolku a zavolala pohotovost.

Omar a Mo vyběhli za lupiči ven na ulici. Dodávce s rozbitým sklem předního světla jasně zářila nekrytá žárovka. Když odjížděla po ulici, buclatá ruka zavírala zadní dveře a Omar slabě vykřikl.

Mo ho popadl za rameno a nasměroval ho k vauxhallu.

Společně pak doběhli k vozu.

Mo řídil a Omar se díval po dodávce. Silnice byla temná. Vlevo se rozprostíralo golfové hřiště, temný pás opadávajících keřů vpravo se táhl k holé zdi. Přestože silnice byla široká a rovná a ulice byly ztichlé, velkou bílou dodávku, jediný další vůz na té zatracené silnici, se jim podařilo ztratit.

V jednom okamžiku už si byli jisti, že ji mají: Mo před sebou uviděl zadní světla, která byla dostatečně vysoko nad vozovkou, aby to mohla být dodávka. Když opatrně zahýbala na červenou za roh, zahlédl Mo i bílé dveře. Když vyjížděli na dálnici M8, Mo před červenou jen zpomalil a Omar ho praštil do brady.

„Stůj!“ zařval. „Zastav!“

Mo prudce sešlápl brzdu a ve smyku zastavil. Nepřipoutaný Omar se jako opilec svezl na podlahu a udeřil se tváří o palubní desku.

„Policajti!“ zařval Omar z podlahy a ukázal Moovi ke dveřím. „To je policajtský auto!“

Hlídkový vůz byl úhledně zaparkovaný v malém výběžku rozšířené krajnice, se zhasnutými světly nachystaný chytat spěchající řidiče. Dva policisté uvnitř sledovali, jak se k nim řítí vauxhall a byli připraveni sledovat ho po dálnici, zastavit ho a procvičit si na posádce své sarkasmy, ale náhlé zastavení je překvapilo. Sledovali, jak Omar vyskakuje z vozu, nechává za sebou rozevláté dveře a běží k nim.

„Policie! Prosím vás!“ Na tváři se mu dělala růžová modřina od srážky s palubní deskou.

Policisté si ostražitě rozepnuli pásy, otevřeli dveře a vystoupili ven. „Měl jste zapnutý bezpečnostní pás, pane?“

„Promiňte, ne, ale poslouchejte, mého otce, mého otce unesli v nějaké dodávce.“

Ale policisté ho neposlouchali. Prohlíželi si jeho oblečení.

Oba chlapci měli tradiční bílé neforemné kalhoty a tuniky. Právě se vrátili z mešity, a tak připadali policistům obzvláště čistí a podivní. Omar měl přes své pandžábí a tenisky bundu adidas na zip a Mo měl pletenou vestu a mokasíny; řídké vousy měl nezastřižené.

Mo si náhle uvědomil, jak cizokrajně vypadají, a pokusil se o přátelský úsměv. „Je všechno v pořádku, příteli?“ prohodil vesele k nejbližšímu policistovi, ale napětí a strach mu zkreslily hlas i výraz obličeje. Ruce obou policistů se nenápadně přesunuly k opaskům. Po dálnici zaburácel nákladní vůz.

„Ne,“ řekl Omar bezbranně, „pomozte nám, prosím vás, ti chlapi unesli mého otce, v dodávce. Měli zbraně.“

Policisté je beze slova zkoumali. Z otevřených dveří vauxhallu se do tiché předměstské půlnoci linuly zvuky rádia Ramadan: nějaký mladý muž hovořil s předstíraným arabským přízvukem o koránu.

Oba chlapci si náhle uvědomili, jak cize to celé musí působit na policisty.

Policista, který stál blíže k Omarovi, si to zřejmě vzal jako záminku, vytáhl zápisník a pomalu promluvil: „Můžete mi říct své jméno, pane?“

„Omar Anwar.“ A mluvil dál, zatímco si to policista zapisoval. „Do našeho domu přišli ozbrojení chlapi a unesli mého otce. Měli zbraně!“

Policista ani nevzhlédl od zápisníku.

„Jak se to píše, pane?“

„Unesli ho.“

„Chápu. O-M-A-R-A-N-W-A-R?“

„Jo, jistě. Víte, my tu dodávku sledovali až k poslednímu semaforu, ale pak jsme ji ztratili a já myslím, že vyjela na dálnici. Mohla jet kamkoliv…“

Policista, který si dělal poznámky, teď letmo přehlédl vůz a Moovy vousy a zaslechl hlasy z rádia. Omar se chabě zasmál. „Ne, podívejte se, můj otec je jen bezvýznamný chlápek, který má obchod, tady nejde o nic jiného než o ty ozbrojené chlapy. Chtěli peníze, říkali něco o Afghánistánu.“

„Obraťte se a položte ruce na střechu vozu, prosím, pane.“

„Jsou to zločinci!“

„Položte ty ruce na střechu vozu, prosím, pane,“ řekl policista, tentokrát důrazněji. Omar ho poslechl.

Druhý policista přešel na druhou stranu vozu a naznačil Moovi, ať následuje Omarův příklad. Když si chlapce naaranžovali po obou stranách vozu, prohledali je.

Mo věděl, že kvůli svým vousům vypadá velmi exoticky, a tak při prohledávání začal na svého policistu mluvit s tím nejlepším přízvukem ze soukromé školy. „Pane, my jsme si opravdu vědomi, že tohle dělat musíte, vážně jsme, ale otec mého přítele je velice obyčejný člověk, Skot.“

Omar se podíval přes střechu vozu a uviděl, jak policista škodolibě přivírá oči a zírá na Moův zátylek. Náhle mu bylo jasné, že přízvukem vyšších vrstev si Mo nikterak nezískal policistovy sympatie a pokoušel se to Moovi naznačit, ale ten se na něj nedíval.

„Víte,“ pokračoval Mo, „otce mého přítele unesli z domova lupiči, kteří zranili jeho šestnáctiletou sestru.“

„Je to pravda?“

„Ano. Odvlekli ho do dodávky a my jsme za nimi běželi a pak sledovali jejich vůz, ale zřejmě jsme ho ztratili.“

„Proč jste nezavolali policii, pane?“

„No, my jsme je pronásledovali.“

„To nemáte mobil? Jeden může řídit, druhý volat.“

„Asi… nás to nenapadlo… Je to velká bílá dodávka, možná mercedes, bez zadních bočních oken, má rozbité levé přední světlo, které svítí jasněji; nabourala totiž do zdi u našeho domu…“

„Ano? Opravdu?“

Policista nijak nespěchal. Přestal prohledávat Moa, ušklíbl se a zmáčkl konec propisovačky.

V tom okamžiku se podíval přes Moovo rameno na dálnici a uviděl dodávku s jedním jasným světlem, která se k nim blížila.

„Ha!“ vykřikl. Přejel oběma rukama kapotu vauxhallu a rozběhl se podél svodidla ve chvíli, kdy se dodávka vřítila pod most. Omar za ní křičel: „To jsou oni, to jsou oni!“

Rameno mu zachvátila prudká bolest, projela do krku a obkroužila hrudní koš. Kolena se mu podlomila. Když padal k zemi, otočil se ve snaze padnout do policistovy náruče.

Policista Omara za zápěstí lehce zdvihl na nohy a odvedl ho přes silnici k hlídkovému vozu. Omar v dálce viděl bílou dodávku, jak ujíždí po dálnici směrem k městu.

2

Alex Morrowová si pomalu skousla ukazovák a zesilovala stisk zubů, dokud neuslyšela tiché prasknutí kůže. Byla tak rozčílená, že jí cukalo horní víčko levého oka a zamlžovalo proměnlivý pohled skrze deštěm skrápěné čelní sklo vozu. Jestli se neuklidní, než tam dojedou, něco plácne a udělá ze sebe před ním hloupou husu. Myšlenka na osobní setkání s Grantem Bannermanem ji přiměla znovu se zakousnout do ukazováku.

Před lety jí dal vedoucí výcviku dobře míněnou radu, aby nikdy nezpochybňovala rozhodnutí nadřízeného, zapomněla na nestrannost a prostě dělala svou práci, ignorovala politikaření a netahala práci domů. Co on k čertu věděl, pomyslela si teď a zakousla se hlouběji do kůže. Nikdy to nedotáhl dál než na seržanta. Na její úrovni šlo v práci jen o politikaření, jako by neměla o čem jiném přemýšlet, jako by neměla domov.

Náznak melodramatu ji přivedl ke smyslům. Uvolnila ukazovák ze sevření zubů. Ona přece domov má. Samozřejmě že má domov. Jen se jí tam moc nechce.

Vůz tiše předl, uniformovaný řidič nikam nespěchal a jel podle předpisů a nic neriskoval, protože vezl ji. Na každé světelné křižovatce zatahoval ruční brzdu. Měla co dělat, aby ho neprofackovala.

Věděla, že její vztek je nepřiměřený a nárazový a prosakuje z ní jako voda z punčochy. Uvědomila si to a vryla si to do paměti. Nic to není, řekla si, o nic nejde.

Až doteď to byl klidný večer. V říjnu začalo chladné počasí, kdy se opilí rváči uchylovali domů, aby tam hezky v teple mlátili manželky, které si nestěžují, a všichni opravdoví lumpové odjížděli na zimu za sluncem. Vzpomněla si, že také začíná akademický rok a že je příznivá doba pro dlouhodobá vyšetřování a oživování odložených případů.

Ulice byly prázdné. Chladný déšť pravidelně odhrnovaný stěrači tiše pleskal o sklo a střídavě odhaloval a zastíral Vicky Road. Adresa, na kterou mířili, jí byla povědomá z dětství; v té tiché předměstské čtvrti nebyla celá desetiletí. Zdejší kriminalita se omezovala na vloupání, hlučné večírky mládeže a místní konflikty.

Všimla si, že řidič nejistě hledá pomoc u ztichlé navigace. „Na kruhovém objezdu doprava,“ řekla, „a pak doleva.“

Byli už jen několik ulic od cíle, a tak se před vystoupením na veřejnosti začala věnovat úpravám zevnějšku. Vlasy měla upravené, mejkap v pořádku, jen si přejela prstem pod každým okem. Měla malé oči, pod něž jí občas napadaly částečky řasenky. Z kabelky na podlaze nečnělo nic osobního, žádné tampony nebo fotografie. Přihladila si sako kostýmu a konečky prstů přejela knoflíky, aby se ujistila, že jsou zapnuté.

Vůz zastavil v ústí ulice u značky jednosměrky a řidič zaváhal – nevěděl, jestli má porušit pravidla, nebo je respektovat a ztrácet čas objížďkami po vedlejších ulicích.

„Jeďte,“ přikázala mu úsečně.

Pomalu zajel do ulice, jako by váhal. Morrowová si vzpomněla, že nedávno dostal napomenutí za porušení předepsané rychlosti, a teď chtěl ukázat šéfce, že tohle už má za sebou.

Ulice byla kratší a užší, než si pamatovala, a byly tu spíše bungalovy než vily z její paměti. Na základní škole přecházela tuhle ulici každý den. Její ruka si stále pamatovala teplo matčiny dlaně, jak ji vodila přes ulici. Při té vzpomínce zaťala prsty do dlaně. Tahle čtvrť jim tehdy připadala nesmírně bohatá.

Před nimi byla natažená modro-bílá páska, která ulici přehrazovala. Před páskou stál uniformovaný policista, který po zastavení vozu přistoupil k řidičovým dveřím. Proti chladu byl chráněný reflexní vestou a velkými zimními směrovacími rukavicemi. Když přicházel k oknu, propletl si prsty obou rukou. Ještě nedávno byla Alex v uniformě a nosila směšné zimní rukavice, které jí nepříjemně rozvíraly prsty. Její řidič stáhl okénko.

Policista se k němu sklonil. „Ulice je uzavřená.“

„Já jsem tu se šéfovou,“ ukázal řidič na Morrowovou.

„Á,“ začervenal se policista v rozpacích, že si jí skrze čelní okno nevšiml. „Promiňte. Můžete zaparkovat tamhle?“

„Jistě, a mějte oči otevřené,“ řekla Morrowová.

Řidič se usmál ve snaze projevit jí sympatie a rozjel se na určené místo.

Přes pásku mohla dohlédnout až na konec pusté ulice. Ten dům měla po pravé straně a místo činu zasahující za roh tvořilo jakousi křižovatku ve tvaru písmene T. Přímo před ní, za druhou páskou, byly zaparkované hlídkové vozy se stále zapnutými majáčky, které barvily ulici červeně a modře jako Popelčiny šaty. Na té straně ulice, kde teď byla Morrowová, se před páskou zdržovalo několik uniformovaných policistů. Měli ukázkově vzpřímená záda a ruce sepjaté za zády. Jejich formální postoje prozrazovaly každému zasvěcenému, že nablízku jsou velcí policejní šéfové.

Její řidič opisoval dlouhý oblouk. „Neměl… é, neměl bych couvnout?“

„Prostě zastavte.“

Na okamžik vylekaně rozevřel rty, ale vzápětí je zavřel a s pohledem upřeným před sebe zatáhl ruční brzdu. Zapomeň na nestrannost, vzpomněla si na radu vedoucího výcviku. Věděla, že není správné takhle mluvit s podřízeným, ale nikdy nevěděla, jak to napravit. Otevřela dveře a vystoupila do mírného říjnového deštíku, zhluboka se nadechla a naklonila se zpátky do kabiny.

„Promiňte,“ řekla stroze. „Že jsem byla nepříjemná.“ Řidič se tvářil rozpačitě. „Na vás.“ Vysvětlení nepomohlo. Nervózně přibouchla dveře a proklela se. Prostě to tak měla nechat, bylo by to jednodušší.

Přistoupil k ní starší policista se zápisníkem s nápisem „Místo činu“.

„Detektiv seržant Alex Morrowová,“ představila se a zapsala se. „London Road.“

„Díky, madam. Detektiv seržant Bannerman a detektiv šéfinspektor MacKechnie jsou tamhle.“ Ukázal k průčelí domu. Morrowová za nízkou zahradní zídkou viděla shluk hlav.

„On je tu McKechnie?“

I ji to zjevně překvapilo. Přítomnost MacKechnieho znamenala, že jde o velký případ. Případ, na jakém se staví kariéra, ale ne její případ, připomněla si a zaskřípala zuby.

„Vy jste tu byl první?“

„Ano.“

„Zapečetil jste všechny vchody?“

„Ano. Uvědomil jsem ozbrojenou jednotku, už je na cestě.“

„Ti lupiči už byli pryč?“

„Ano. Naši lidé prohledali okolí domu ze všech stran.“

„Střílelo se?“

„Padl jeden výstřel, šestnáctiletá dívka má těžce poraněnou ruku.“

„Krucinál.“

Souhlasně zabručel.

„Obyvatelé?“

„Tamhle vypovídají,“ ukázal na ulici k pásce, kde blikaly policejní majáčky. Za hlídkovými vozy byl různorodý dav lidí v kabátech a pyžamech, pantoflích a botách, a policisté se zápisníky obyvatele jednoho po druhém vyslýchali. Všichni, kdo bydleli v ohrazené oblasti, byli vytaženi ze svých domovů, dokud ozbrojená jednotka celou oblast nezabezpečí.

„Výborně,“ řekla. „Dobrá práce.“ Dobře si uvědomovala, že tím jen kompenzuje svou nevlídnost k řidiči. Věděla, že takhle se spojenci nezískávají; člověk musí být milý k těm, které urazil. Nicméně policista se stejně zatvářil potěšeně.

„Kde je ta cesta?“

Tužkou jí ukázal podél silnice k rohu domu.

Morrowová podlezla pásku a pečlivě sledovala cestu, jestli na asfaltu neobjeví nějaký přehlédnutý důkaz. Zastavila se a vzhlédla. Dům měla po pravé ruce: skrze zídku do kopečka a pruh trávy. Bylo tu zaparkováno několik vozů: mikrobus nissan, audi, nový mini a malá špinavá bílá dodávka.

Na silnici vedle ní ležely dva nedopalky cigaret, označené bílými kartičkami. Sehnula se a zamžourala na ně: byla to značka Silk Cut. Dohořely na místě, kde ležely, na proužcích zažloutlého papíru byly válečky popela. Nedopalky ležely pět stop od sebe, jako by byly vyhozeny z postranních okének jednoho auta. Morrowová se podívala na policistu, který jejich auto zastavil.

„Pane – proč nejsou v sáčcích?“

„Řekli nám, abychom počkali, než fotograf udělá snímky, madam.“

Měli je dát do sáčků. Pršelo a DNA na nich mohla zmizet. Špatné ošetření místa činu. Morrowovou to ve skrytu duše těšilo.

Pokračovala k rohu domu a teď už obyvatele viděla lépe: tři muži asijského původu tu stáli pospolu a hovořili s uniformovanými policisty. Byla tam také postarší dvojice bílé pleti, která měla přes pyžama kabáty. Zamračeným pohledem ji sledovala mladá osamělá hospodyňka s vlasy v ospalé změti. Morrowová opětovala její pohled: dovolte, abychom se omluvili za nesnáze způsobené tím, že vás chráníme před ozbrojenými lupiči. Morrowová od ní odvrátila pohled a podívala se na dům.

Do zahrady vedly dva vchody: širokou kovovou bránou se zajíždělo na parkoviště a malou zdobnou brankou se chodilo přímo k hlavnímu vchodu. Obešla roh a na chodníčku uviděla rozsypané bezpečnostní sklo. Nad ním bylo ze zdi vykutaných několik cihel.

Proti vlastní vůli se v ní probudil zájem. Cítila známé vzrušení: neuspořádaná, bezvýznamná fakta se jí ukládala do paměti, vstupovala do známé soukromé krajiny dedukce. Osobní i profesionální politikaření jí vždycky unikalo, ale v tomhle byla dobrá. To byla pro Alex Morrowovou jediná naprostá jistota.

Zdvihla oči a uviděla, jak se založenýma rukama stojí za okrasnou brankou a čekají, až odjede ozbrojená jednotka. Detektiv seržant Grant Bannerman a detektiv šéfinspektor MacKechnie stáli bok po boku, téměř se dotýkali rameny, a když naslouchali dvěma uniformovaným policistům, kteří je vzrušeně informovali o výpovědích svědků, ohlíželi se k hlavnímu vchodu. Bannerman přikyvoval, jako by už věděli, co se stalo, a přijeli to sem jen zkontrolovat. MacKechnie vedle něj souhlasně sledoval své zázračné dítě a téměř neznatelně pokyvoval hlavou.

Bannerman. Jeho sluncem vybělené vlasy byly příliš dlouhé, padaly mu mírně přes oči. Byl svalnatý a opálený. Alex měla dojem, že aspiruje na vzhled surfaře, ale pro ni to byl kariérista, chlapec, jehož otec byl u policie a představil ho nadřízeným. Tak se také ještě jako řadový člen oddělení kriminálního vyšetřování stal detektivem seržantem. Morrowová musela odejít, vrátit se do uniformy a znovu dělat zkoušky, aby ji přeložili zpátky. Dokázala to bez přátel, sponzora i protekce. Z oddělení nikdo neodešel do důchodu a několik lidí odešlo výš; oddělení kriminálního vyšetřování bylo žádoucí metou a míst v něm bylo jen pár a těžko dostupných. Aby to na oddělení někdo dotáhl na detektiva seržanta, musel podlézat nadřízeným, chodit s nimi na fotbal, hrát s nimi golf a nechat je vyhrávat.

Morrowová sdílela s Bannermanem měsíc kancelář, ale skřípalo to mezi nimi. Ať jí uvařil sebevíc káv a nanosil z automatu sebevíc KitKatů, viděla mu v očích, že se jí za zády vysmívá, nedokáže se jí vlichotit, bojí se jejích nálad. V té kanceláři seděl už dva měsíce před jejím příchodem. Byl o čtyři roky mladší než ona a vypadal dost bezstarostně. A ona byla zvyklá tvrdě pracovat, to o sobě věděla. Kdyby pracovala sama se sebou, sedla by si o pár stolů dál.

Když ji teď Bannerman viděl přicházet, úsměv mu zůstal na rtech tak dlouho, až zatuhl.

„Pane,“ pokývla hlavou na pozdrav MacKechniemu, ale nemohla se přimět podívat na Bannermana. „Grante.“

Grant Bannerman ji pozdravil pokývnutím hlavy. „Tak co, Morrowová? Co se děje?“

Cítila, jak jí mizí krev z obličeje. „Zdravím“ by Grantovi nestačilo. I „dobrý večer“ pro něj bylo málo. Muselo to být něco laciného, úryvek z textu písně, verš z Elvise nebo nějaká podobná sračka. Snažil se být odlišný, protože nebyl. Její ctižádostí bylo přizpůsobit se, ale nešlo to. Žárlivost ji nutila soustředit se na něj, všímat si jeho drobných nedostatků, jako zarudnutí kůže ze solária, toho, jak často si připisoval zásluhy za cizí práci, a přestože působil sebevědomě, mnohdy vypadal ve společnosti druhých lidí ztracený.

Do tváří jí stouplo teplo a ona věděla, že to musí rychle zamaskovat.

„Vlhnou nám tam důkazy,“ řekla. „Ty dva cigaretové nedopalky už měly být v sáčcích.“

Bannerman udělal chybu a věděl to. „Čekáme na fotografa.“

„Je zbytečné dokazovat, že pocházejí odsud, když jsou stopy zahlazené deštěm, ne?“

MacKechnie shovívavě zamrkal. „Bude nejlepší tam zajít a dát je do sáčků.“

Bannerman kývl na jednoho policistu a vydal mu patřičný rozkaz.

Ozbrojená jednotka vycházela z domu. Výhrůžně se vyhrnula z hlavního vchodu. Čtyři velcí chlapi v černých neprůstřelných vestách zatemnili světlo z haly. Každý držel oběma rukama velkou pistoli, která sama od sebe odstrašovala, jako by mohla samovolně spustit střelbu a udělat díru do něčeho živého.

Když scházeli po cestě k nim, něčemu se smáli a z jejich ramen a tváří čišela úleva. Kdykoli došlo k použití zbraně, musela přijet ozbrojená jednotka, aby ty cvoky buď odzbrojila, nebo zajistila, že se nebudou schovávat někde ve skříních, až se tam dostane policie. Byla to vysoce stresová práce, která se nedala dělat moc dlouho. Policie stále nabírala nové lidi a tísňových volání bylo měsíc od měsíce víc. Spousta levných nadbytečných zbraní proudila do Glasgow z Irska.

Když chlapi z jednotky procházeli kolem, usoudili, že nejvyšší hodnost má MacKechnie, a podali mu stručné hlášení: nikdo tam není, v domě nejsou žádné zbraně, našli jedinou střelu ve zdi a spoustu krve. Jedna obyvatelka je stále v domě, na lůžko upoutaná novorodička, která odmítá vstát.

„Upoutaná na lůžko?“ zeptala se Morrowová.

Všichni muži se na ni podívali, jako by ji viděli poprvé.

„No,“ špitl jejich detektiv seržant, „má miminko. Asi tak tejdenní.“

„A proč je upoutaná na lůžko?“

„Nechce vstát. Prej by mohla krvácet.“ Seržant zrozpačitěl a zasmál se. „Já nemám kvalifikaci na to, abych jí kontroloval štychy, ne?“

Sledovala, jak se všichni smějí. Dokonce i MacKechnie se zahihňal. Bannerman odvrátil pohled. Seržant otevřel ústa, aby dodal ještě nějaký drsný vtípek, ale když uviděl výraz Morrowové, rozmyslel si to.

„V každým případě jsme hotový,“ řekl a soucitně se podíval na Bannermana, že musí s Morrowovou pracovat. „Mizíme.“

Sledovali houf velkých mužů, jak opatrně jdou ke vzdálenému konci křižovatky ve tvaru T a obezřetně našlapují, dokud nejsou za páskou a mimo místo činu. Pak nastoupili do své nablýskané černé dodávky.

Morrowová si přála být sama a byla v pokušení se znovu kousnout do prstu, ale nabrala dech a zeptala se policisty: „Tak jak to bylo?“

Policista se nadechl k odpovědi, ale Bannerman ho předešel: „Rodina, doma po ramadánových modlitbách v mešitě…“

„V které mešitě?“

„Děti v Centrální, otec na Tintagell Road.“

Morrowová přikývla, to bylo pravděpodobné. Centrální byla městská mešita, kde se setkávali mladí lidé z celého města. Mešita na Tintagell byla menší a scházela se v ní užší komunita. Když děti chodily do Centrální, nebyly zapleteny s žádnými gangy. Hodné děti.

„Byli v zadní části domu,“ pokračoval Bannerman. „Když zazvonil zvonek, mysleli si, že někdo z rodiny zapomněl klíče, dcera šla otevřít, otec vyšel do haly. Vešli dva maskovaní muži a začali vykřikovat hrozby. Hledali nějakého Roba. Chtěli peníze a rodině přikázali, aby nás nevolala…“

„Hodně peněz?“

„Dva miliony.“

„Liber?“

„Ano.“

Ohlédli se na dům a v duchu odhadli jeho cenu. „Ten je tak za tři sta tisíc, co myslíte?“ řekl MacKechnie.

Morrowová a Bannerman souhlasně přikývli.

„Dva miliony v hotovosti? A dostali je?“

„Žádný Rob tam nebyl.“

„Jaké rasy byli ti lupiči? Byli to Asiati?“

„Bílí. Měli na hlavách kukly, ale byli bílí.“

„Kdo je Rob?“

„Nevím. Všichni jsou to Indové, tedy aspoň mají indická jména, takže… Nikdo se nejmenuje Rob.“

„Žádní nájemníci? Žádní pochybní milenci?“

„Nikdo. Peníze nebyly k dispozici,“ pokračoval Bannerman. „Vzali si otce jako rukojmího.“

Morrowová si stále tázavě prohlížela dům. „Nemohli si splést adresu?“

„To zatím není jasné,“ řekl Bannerman, což znamenalo, že to nevěděl.

„O špatnou adresu tady nepůjde,“ řekla MacKechniemu, který vzhlédl od silnice. „Protože Albert Drive je tamhle…“

„Milionářská ulice,“ přerušil ji Bannerman, naklonil se mezi ně a pokýval hlavou, jako by ho to už napadlo.

Nedala se vyvést z míry. „Kdyby prostě hledali bohatou rodinu, šli by tam a nabourali dveře.“

„Takže?“ povzbudil ji MacKechnie k nějakému závěru. Bannerman dál horlivě pokyvoval hlavou.