HANS KÜNG

Žena

v dějinách

křesťanství

VYŠEHRAD

HANS KÜNG

Žena v dějinách křesťanství

Z německého originálu Die Frau im Christentum,
vydaného nakladatelstvím Piper v Mnichově roku 2002,
přeložila Petra Švecová
Akvarel na přebalu a vazbě Stanislav Kolíbal

Typografie tištěné knihy Zbyněk Kočvar
Odpovědný redaktor Jaroslav Vrbenský
E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 2017 jako svou 1626. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 150 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.
Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

Hans Küng

Die Frau im Christentum

© Hans Küng, 2015

Translation © Petra Švecová, 2017

Illustration © Stanislav Kolíbal, 2017

ISBN 978-80-7429-858-5 (ePUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

Za rady a podporu děkuji Sr. Birgittě Louis OSB,
Janu Regnerovi SJ, Mirei Ryškové a svému muži.

ÚVODEM

Pro většinu světových náboženství znamená žena problém. Odedávna je ve všem podřízena muži. V rodině, politice a hospodářství stojí na druhém místě, má omezená práva, a dokonce i přístup ke kultickým obřadům. Rovnoprávnost ženy je naléhavý úkol zdaleka nejen pro křesťanství.

Přesto není pochyb o tom, že právě v křesťanství má důstojnost a rovnost ženy zvláštní význam. Ženská emancipace dělá v posledních desetiletích potěšující pokroky zvlášť v církvích protestantských, anglikánských a v církvi starokatolické. Ve východních ortodoxních církvích, které alespoň akceptují ženaté kněze (i když ne biskupy), a především v římskokatolické církvi zůstávají však ženy dále na okraji, třebaže se navzdory všem oficiálním bariérám situace vyvíjí. Stále platí zákaz svěcení žen jako jáhenek a kněží. Striktně negativní zůstává postoj k antikoncepci, potratu a rozvodu, což pociťují ve svých životech obvykle především ženy. Také nové vydání kodexu církevního práva římskokatolické církve, které vyšlo po Druhém vatikánském koncilu (1962–1965) roku 1983, je pojato v předkoncilním duchu, veskrze androcentricky a mužsky. Od katolických teologických kateder jsou ženy převážně drženy co nejdál.

Ve všech těchto postojích se římskokatolická církev odvolává na „tradici“. To je důvod, proč bychom v této knize, nakolik to její rozsah umožní, chtěli analyzovat právě dva tisíce let trvající historii ženy v křesťanství. Budeme se ptát, co způsobilo tak dalekosáhlý posun od původní struktury křesťanské obce.

Přiznávám, že přede mnou samým se problematika postavení žen v církvi otevřela až při Druhém vatikánském koncilu, kterého jsem se účastnil jako teologický expert. Revoluční rok 1968 znamenal velký impuls i pro ženské hnutí v církvi.

Encyklika papeže Pavla VI: „Humanae Vitae“ (1968) proti antikoncepci pro mě znamenala přímý podnět pro knihu nazvanou „Neomylný?“ (1970). Její otázky Vatikán nezodpověděl, byl jsem za ni ale potrestán inkvizičním řízením (právně nedostatečně podloženým), které vedlo 18. 12. 1979 k odejmutí kanonické mise.

Můj nový, na fakultě nezávislý status na univerzitě v Tübingen od roku 1980 mi dal velkou šanci, intenzivněji se věnovat vlastním výzkumným zájmům: světovým náboženstvím, světovému míru a étosu, světové literatuře a v neposlední řadě roli ženy v křesťanství. Už v letním semestru 1981 jsem spolu se svou tehdejší asistentkou Anne Jensenovou vedl seminář na toto téma, kterého se zúčastnily také Elisabeth Moltmann-Wendelová (Univerzita Tübingen) a Bernadette Brootenová (dnes na Brandeis University, USA). Jim děkuji za to, že jsem se rozhodl požádat nadaci Volkswagenwerk o podporu projektu „Žena a křesťanství“. Ten se uskutečnil mezi lety 1982–1987 jako první svého druhu na Institutu pro ekumenický výzkum na univerzitě v Tübingen, který jsem vedl.

Charakteristická byla pro tento projekt časová polarita: Počátky křesťanství proti 20. století. Protože dějiny žen se v procesu předávání historie sotvakdy zdály důležité, šlo v obou dílčích projektech nejprve o pracný proces rekonstrukce stávající historie žen, a to nejlépe ženami samotnými. Přes značné nesnáze, které nám výrazně pomáhala mírnit doktorka Moltmann-Wendelová, došly oba dílčí projekty doktorky Jensenové a doktorky Doris Kaufmannové úspěšného naplnění. Závěrečná zpráva k výzkumnému projektu „Žena a křesťanství“ z roku 1993 a zpráva Institutu pro ekumenický výzkum 1964–1996 obsahuje kromě nich údaje o řadě přednášek, seminářů, partnerských výukových programů, konferencí, a také diskuzních kruhů feministické teologie. (Obě zprávy jsou fyzicky dostupné v Institutu pro ekumenický výzkum univerzity Tübingen.)

Ve druhém svazku trilogie o náboženství v dějinách (Die religiöse Situation der Zeit), nazvaném Křesťanství. Podstata a dějiny (Das Christentum. Wesen und Geschichte, 1992) jsem se zabýval rolí ženy v křesťanství. Toto zkoumání se pojilo s analýzou různých přelomových konstelací a paradigmat křesťanství, díky nimž je možné spatřit současnost v perspektivě minulosti. (srov. schéma na s. 110):

– židovsko-apokalyptické paradigma prvotního křesťanství (Paradigma I)

– ekumenicko-helénské paradigma křesťanského starověku (Paradigma II)

– římskokatolické paradigma středověku (Paradigma III)

– protestantsko-evangelické paradigma reformace (Paradigma IV)

– racionální paradigma pokroku v moderně (Paradigma V)

– vše v perspektivě začínajícího ekumenického paradigmatu postmoderny (Paradigma VI).

U každého z paradigmat jsem se roli žen výslovně věnoval. Přesto by se toto téma v díle, které má přes tisíc stran a obsahuje také řadu jiných historických linií a jejich vzájemných vztahů, mohlo dostat do pozadí. Jednotlivé souvislosti nemusejí být vždy snadno rozeznatelné. Roztroušené části jsem proto spojil v této knize, mírně jsem je přepracoval a opatřil spojujícími texty tak, že historie ženy v křesťanství vystupuje zřetelněji jako celek, a to s ohledem na současnost.

Historie vzniku této knihy vysvětluje, proč jsem se musel omezit na vykreslení západní, evropské církevní perspektivy. Roli ženy v ortodoxních a orientálních církvích, podobně jako v církvích jižní polokoule snad budu moci zpracovat ještě jinde.

Vzhledem k náročnosti projektu Světový étos (v roce 1995 založil Hans Küng nadaci Světový étos pro interkulturní a mezináboženský výzkum, vzdělání a setkávání – pozn. překl.), který stojí v centru mé činnosti, jsem nedokázal zapracovat do textu literaturu, která vyšla v posledních letech. Proto odkazuji na „Journal of Feminist Studies in Religion“, na „Jahrbuch der Europäischen Gesellschaft für Theologische Forschung von Frauen“ a na vydání „Feministische Theologie“ v mezinárodním časopise pro teologii „Concilium“, zvlášť v čísle z června 1999 s tématem „Zdráhání světit ženy“.

Doufám, že mé analýzy budou při řešení aktuálních, významných problémů v dnešních církvích užitečné právě díky rozpracování rozdílů mezi výše uvedenými paradigmaty.

Tübingen, 8. březen, Světový den žen 2001

Hans Küng

Kapitola I

Žena

v počátcích

křesťanství

Předpoklad, že si Ježíš, který je pro křesťany Kristem, sám nevyvolil mezi apoštoly ženy, slouží dodnes jako hlavní argument tomu, proč ženy nemohou vykonávat v římskokatolické církvi žádné řídící funkce. Proč ženy nemohou přijímat kněžské nebo dokonce biskupské svěcení.

Je vskutku těžké vypátrat po téměř 2000 letech něco o každodennosti prvních křesťanských generací. Víme jen málo o jejich běžném životě, zvycích, jejich všedních starostech, obavách a radostech. Kdo vlastně byl subjektem této historie? Jak vypadala první křesťanská obec?

Také historie žen

Jestliže chceme rozumět dějinám prvních křesťanů1, musíme mít na paměti tři důležitá fakta:

– Zpočátku se nejednalo o dějiny Římanů a Řeků, ale rodilých Židů. I když je možné, že v palestinsko-helénské kulturní oblasti Židé částečně mluvili aramejsky nebo řecky, celé vznikající církvi zprostředkovali židovskou teologii, představu o světě i jazyk. A jimi je celé křesťanství v následujících dobách – včetně křesťanství rodícího se u pohanů – neoddělitelně ovlivněno dodnes. První celková konstelace (Paradigma I) křesťanství byla židovsko-křesťanská.

– Nešlo o historii horních vrstev, na kterou se dějepisectví obvykle orientuje především. Jedná se o dějiny vrstev nižších: rybářů, rolníků, řemeslníků, tedy lidí, kteří obvykle neměli žádné kronikáře. První generace křesťanů neměly ani nejmenší politickou moc a netoužili po postech v nábožensko-politickém establishmentu. Tvořili malou, slabou, napadanou a často diskreditovanou, okrajovou skupinu společnosti.

– Důležité je ale pro nás především to třetí: Od počátku nešlo o mužské hnutí, ale také o dějiny žen, které Ježíše následovaly. Ježíšova praxe povolávat i následovnice byla nekonvenční a střetávala se se stávajícími patriarchálními strukturami.

Ježíš – přítel žen

Za dob Ježíše z Nazareta znamenaly ženy ve společnosti málo. Podobně jako v některých kulturách dodnes se ženy na veřejnosti měly vyhýbat mužské společnosti. Dobové židovské prameny jsou plné animozity vůči ženám, které mají dle židovského dějepisce Josefa Flavia ve všech ohledech nižší hodnotu než muži2. Existují doporučení nemluvit příliš ani s vlastní ženou, natož s jinou. Ženy v tomto světě žily co možná nejvíce stranou jakéhokoli veřejného působení. V chrámu měly přístup jen na ženskou galerii. A při povinných modlitbách byly postaveny na úroveň otroků.

Třebaže to může být jen historickobiografický detail, neukazují evangelia, že by měl Ježíš ve vztahu k ženám jakékoliv předsudky. Ježíš se vymanil z praxe, která ženu marginalizuje. Nejenže nedává najevo žádné pohrdání ženami, projevuje vůči nim udivující nenucenost. Ženy jej a jeho učedníky doprovázejí z Galileje až do Jeruzaléma. Jmenovány jsou Johana, Zuzana, Marie, matka Jakuba a Josefa, Salome a „mnoho dalších žen“, předně Marie z Magdaly3. Osobní náklonnost k ženám není Ježíšovi cizí4. Skupinu učedníků, která si nenárokovala majetek a stálý domov, na cestě výrazně podporovaly ženy a sympatizující rodiny, jako je ta Marty a Marie.

Je pravda, že Ježíš do svého úzkého okruhu dvanácti, který má reprezentovat národ dvanácti rodů na konci časů, vybral pouze muže. Ale těmto dvanácti se původně neříkalo „apoštolové“5. „Apoštolové“ coby „poslové“ věřící v Ježíšovo vzkříšení představovali co do počtu mnohem větší okruh lidí,6 k němuž mohly patřit i ženy. Teprve evangelista Lukáš více než generaci po Ježíšovi spojuje „dvanáct“ a „apoštoly“. V širším, volnějším kruhu následovníků Ježíše však ženy očividně hrají významnou roli. Učednice zůstaly se svým mistrem věrně až do okamžiku smrti, stály u kříže a sledovaly pohřbívání. Dvanáct, z nichž jeden Ježíše zradil, už předtím prchlo.7

Ježíšovy výroky8, které se jeví zdánlivě nepřátelské vůči rodině, je třeba nahlédnout v této souvislosti: kdo je bratrem nebo sestrou v „Boží rodině“ těch, kteří konají vůli Otce, pro toho je pokrevní příbuzenství druhotné. Pro takového člověka ztrácejí vztahy založené na pohlaví důležitost. Avšak Nazaretský, jakkoli sám svobodný, nedělá ze svobodného stavu podmínku k následování sebe sama. Povinnost celibátu nelze v žádném případě legitimizovat odkazem na Ježíše, podobně jako hebrejská Bible nikde pochvalně nezmiňuje svobodný stav. Apoštolové byli a zůstali ženatí (Pavel se viděl jako výjimka)9. Právně a sociálně slabé postavení ženy v tehdejší společnosti je Ježíšovým zákazem rozvodu (muž mohl v židovství vystavit rozlukový lístek) výrazně posíleno.10 Také tento zákaz – u Matouše s výjimkou případu „smilstva“ – představuje ideální cíl, který podobně jako jiná přikázání nevylučuje selhání a odpuštění.

Ježíš Boha oslovuje něžně „otče“, „milý otče“, „tatínku“. Tím však nechtěl zdůraznit jeho maskulinitu. Použití otcovského jména pro Boha neznamená pohlavní diferenciaci Boha samého: nemůžeme si Boha představovat jako výhradně rodem mužského. Bůh není stejný jako muž; už v hebrejské Bibli nese také ženské, mateřské rysy. Oslovení Boha jako otce je patriarchální symbol (analogie) pro trans-humánní a trans-sexuální skutečnost Boha, která je od svého počátku také plně žensko-mateřská; v žádném případě se nemůže zneužívat k náboženskému odůvodnění společenského paternalismu.

Ženy v Ježíšově
židovsko-křesťanském hnutí

Současný stav výzkumu nás nenechává na pochybách o tom, že ženy hrály jak mezi Ježíšovými učedníky, tak v počátcích křesťanství mnohem závažnější roli, než jakou popisují novozákonní prameny. Dokazují to zejména práce německo-americké badatelky Elisabeth Schüssler Fiorenzové, která zkoumala novozákonní materiál pod „feministicko-teologickým“ úhlem pohledu. Její výzkum potvrzuje, že se v raném židovsko-křesťanském Ježíšově hnutí praktikovala „praxe rovnoprávnosti a participace všech“ učedníků a učednic: „Většina z nich nebyla majetná. Filozofky a filozofové, kteří byli stoupenci kynismu, měli při svém bohatství možnost odmítnout osobní majetek a uznávané postavení proto, aby se stali ,svobodnými od vlastnictví‘. Ježíšovi učedníci a učednice byli povoláni mnohem častěji z nuzného, hladovějícího a těžkou prací zatíženého venkovského obyvatelstva. Byli to celníci, rybáři, ženy v domácnosti, hříšníci a hříšnice, ženy, děti, lidé, kteří byli uzdraveni z nemocí a posedlosti zlými duchy. Ježíšovi učedníci a učednice nepředstavovali žádný alternativní životní styl, ale alternativní étos: patřili mezi ty, kdo neměli žádnou budoucnost, ale dostali novou naději. Byli vyvržení a marginalizovaní a dostali jako dar nové společenství.“11

Nakolik byly ženy v první židovsko–křesťanské obci činné také jako charismatické potulné kazatelky, se můžeme jen domnívat. Historicky je to verifikovatelné stejně málo jako teze, že „ženy, které se podílely na šíření Ježíšova hnutí, byly převážně nežidovského původu“.12 Měli bychom proto být velmi zdrženliví, jestliže z jednotlivých textů (třeba o Syrofeničance v Mk 7,24–30) odvozujeme „historicky vedoucí roli“13 nebo dokonce „vedoucí pozici pro ženy“14. To platí také pro roli Marie Magdaleny, která zřejmě mohla být nejvýznamnější ženskou postavou z bezprostředního Ježíšova okruhu.

To všechno však neoslabuje důležitý poznatek, že Ježíšovo působení dalo vzniknout společenství následovníků a následovnic, kteří si byli rovni, a kteří mohou leccos kritického říci k dnešní církevní situaci. I když výslovná kritika patriarchátu nebyla klíčovou zprávou Ježíšova hnutí, přece má Elisabeth Schüssler Fiorenzová pravdu: „Nikdo není vyloučen, každá/každý je pozván/a. Ženy stejně jako muži, prostitutky stejně jako farizeové. Podobenství o velké hostině upozorňuje posluchače/čky na to, že Boží království zahrnuje všechny. Varovně upozorňuje, že ti, kteří byli pozvaní „jako první“ a pozvání odmítli, budou vyloučeni. Ne svatost vyvolených, ale blaženost všech je klíčovou Ježíšovou vizí. Proto používá ve svých podobenstvích také obrazy z ženského světa. Jeho léčení a exorcismy ženy uzdravují. Jeho oznámení „eschatologického obratu“ – první budou poslední a poslední první – platí také pro ženy a jejich zranění způsobená patriarchálními strukturami.“15

Žádná patriarchální hierarchie

Ježíš sám relativizoval různé „otce“ a jejich tradice, povolával mezi své učedníky i ženy, nacházel hodnotu v dětech. To vše ukazuje, že se na něj patriarchální hierarchie nemůže odvolávat. Prvotní církev můžeme nazvat demokratickou v tom nejlepším smyslu toho slova (rozhodně nebyla ani aristokratická, ani monarchistická). První obec shromážděná ve víře v Ježíše Krista byla demokratickou církví židovsko-křesťanského paradigmatu (P I), šlo o společenství založené na volnosti (tedy svobodě), rovnosti a bratrství (či lépe sourozenectví). Tato církev:

– nebyla žádnou vládnoucí institucí či dokonce inkvizicí, šlo o společenství svobodných;

– nejednalo se o úřední církev s třídním, rasovým nebo kastovním rozdělením, ale o společenství principiálně rovných členů;

– nebyla patriarchálním impériem s kultem osobnosti, nýbrž společenstvím bratří a sester.

Přitom je třeba si všimnout, že přestože měli všichni členové v této církvi stejná práva a povinnosti, není tím míněn žádný uniformní egalitarismus. Žádné glajchšaltování a stejnost, která opomíjí pestrost darů a rozmanitost schopností. Naopak: už jeruzalémská prvotní obec, která byla podle Lukáše „jedno srdce a jedna duše“16, vykazovala protikladné osobnosti, rozdílné pozice, diferencované funkce, provizorní struktury.

Provizorní struktury

Na základě textů to nelze ignorovat: od počátků obce v ní existovaly – navzdory očekávání blízkého apokalyptického konce – přechodné struktury: především kruh dvanácti, ale také kruh sedmi, kteří se označují jako „helénisté“. Z toho vyplývá, že v Jeruzalémě pravděpodobně existovala obec, která následovala Ježíše, a po jeho smrti se rozhodně neskládala pouze z aramejsky mluvících Židů, nýbrž také z nezanedbatelné části řecky mluvících helénských Židů.

Konflikt, o kterém se dovídáme ve Skutcích apoštolů v šesté kapitole, konflikt o denní díl jídla pro vdovy, pravděpodobně zrcadlí výrazné rozdělení mezi „helénisty“ na jedné straně a „hebraisty“ na straně druhé, které existovalo už v prvotní církvi. Bylo podtrženo ještě tím, že obě židovsko-křesťanské skupiny zřejmě měly vlastní synagogu a zázemí, kde se četlo Písmo a slavila bohoslužba v jejich řeči – hebrejsky nebo řecky. Židokřesťané, jejichž mateřštinou byla řečtina, pocházeli sociokulturně z městského prostředí helénské židovské diaspory, a protože byli vzdělanější, byli zřejmě také duchovně aktivnější. Je možné, že byli vedeni okruhem kolem Štěpána (jména „sedmi“ jsou čistě řecká). Fungovali nejspíš relativně samostatně vedle kruhu apoštolů, který reprezentoval „hebraisty“ („dvanáct“ reprezentujících dvanáct kmenů Izraele). To zároveň znamená, že oněch „sedm“ byli sotva jen prostí pečovatelé o chudé, kteří by byli jednoduše podřízeni „dvanácti“, jak nám o tom podává zprávu Lukáš o generaci později. Měli bychom je vnímat spíše jako „vedoucí kolegium samostatné skupiny obce“, která byla už tehdy v Jeruzalémě misionářsky aktivní.

Ženy v úloze apoštolů a proroků?

Apoštolů nebylo v žádném případě jen dvanáct nebo dokonce sedm. Byli jimi všichni, kteří byli považovaní za přímé svědky a posly. Tedy ti, kdo jako první svědci oznamovali Kristovo poselství, zakládali a řídili obce. Jestli titul apoštol příslušel také ženám, se dá v židokřesťanství sotva dokázat. Jinak je to v oblasti, kde křesťanství přijali nežidé. Bezpečně však víme, že se v židokřesťanství od počátků – to se rádo přehlíží – objevovaly vedle proroků také prorokyně: vedle Agabose, Judy a Silase jsou ve Skutcích apoštolů výslovně jmenovány čtyři dcery Filipa.17 Vedle toho existovali evangelisté a pomocníci nejrůznějšího druhu, také zde muži i ženy.

Tedy církevní úřady? Tak by tyto druhy služeb a povolání v rámci církve určitě tehdy nikdo nenazval. Nový zákon se světským pojmům pro „úřad“ v souvislosti s církevními funkcemi nevyhýbá bezdůvodně. Vyjadřují totiž vztahy moci, které křesťanská obec nechtěla převzít. Místo toho používala jiný obecný pojem, jedno veskrze obyčejné, nenáboženské slovo, které zní poněkud méněcenně a nikde nemůže asociovat nějaký úřad, vrchnost, moc nebo hodnost: „diakonia“, služba, původně služba u stolu. Zde očividně Ježíš sám, který obsluhoval své učedníky u stolu, nastavil neochvějné měřítko. Jen tak můžeme vysvětlit četnost tohoto slova, které je doloženo v šesti různých variantách: „Kdo chce být první, buď ze všech poslední a služebník všech.“18

Kapitola II

Žena

v rané církvi

Apoštolky a prorokyně u sv. Pavla

Spory o postavení ženy

Gnóze: šance pro ženy

Ženy: poražené dějin

Znovu objevit mučednice,
prorokyně a učitelky

Alternativní formy života žen

Stinné stránky

Křesťanství – hybná síla
ženské emancipace?

1. Hereze byly k ženám přátelštější než velká církev.

Tradice jako argument
v současnosti