Jürgen Sarnowsky

Objevování
světa

Od Marka Pola
po Humboldta

VYŠEHRAD

Objevování světa

Od Marka Pola po Humboldta

Jürgen Sarnowsky

Z německého originálu Die Erkundung der Welt.

Die grossen Entdeckungsreisen von Marco Polo bis Humboldt

vydaného nakladatelstvím Verlag C.H.Beck oHG

v roce 2016 (druhé vydání) přeložil Jan Hlavička
Obálku, vazbu a grafickou úpravu navrhl Vladimír Verner
Odpovědný redaktor Filip Outrata
E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 2017 jako svou 1651. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 180 Kč

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

Jürgen Sarnovsky

Die Erkundung der Welt.

Die grossen Entdeckungsreisen von Marco Polo bis Humboldt

Copyright © Verlag C.H.Beck oHG, München 2016

Translation © Jan Hlavička, 2017

ISBN 978-80-7429-872-1 (ePUB)

ISBN 978-80-7429-871-4 (PDF)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

Úvod

Cestování a zpravování

Člověk cestoval odedávna, usedlý způsob života je jev historicky spíše pozdější. K cestování jej často hnala už snaha přežít, a to buď proto, že ve svém sídlišti již nenacházel dostatek potravy, nebo že mu kontakt s jinými lidskými společenstvími sliboval výhody, ať materiální či nemateriální. Vedle obchodu a směny jej k tomu v průběhu času vedly též různé formy uspořádání společnosti a vlády, jež mohly probíhat násilně nebo pokojně. Hovoříme-li o „objevných cestách“, musíme alespoň ve třech starých světadílech, v Africe, Asii a Evropě, vycházet z toho, že ledacos už bylo nějak známo a že se lidé jen zřídka vydávali zcela novými cestami. Tito „objevitelé“ byli spíše ti, kdo jako první zanechali o svých cestách písemná svědectví, případně jejichž cesty jsou dnes známy díky jiným autorům. Většinou si vědomě volili určité cíle, aby se o nich dozvěděli něco bližšího, nebo plnili politicko-ekonomická zadání těch, kdo jim cesty financovali.

Objevné cesty stále znovu vyvolávaly zájem badatelů, ale jen zřídka ve shrnujícím, strukturovaném podání a s koncentrací na jednotlivé cestovatele. Navíc stály v popředí cesty moderní doby, které jsou přístupnější a známější. A proto se tato práce soustředí na vybrané evropské cestovatele od pozdního středověku až po počátek moderní doby. Ačkoli tyto cesty je třeba chápat i v kontextu jejich doby – a další tradice –, zde použijeme především jednu skupinu pramenů, a to cestopisné zprávy.

Takové zaměření umožňuje zcela nový přístup k tématu. Nejde zde ani tolik o „technické“ aspekty cesty, jako financování, vypravení, trasu, dopravní prostředky, ale spíš o vnímání jiných světů, jež se průběžně měnilo, též podle předpokladů a představ, s jakými cestovatelé vyráželi, i v závislosti na jejich motivech a cílech. Chceme tak osvětlit počátky globalizace především z perspektivy dějin představ. Tím můžeme zřetelně ukázat, jak se Evropa – i přes setrvávající předsudky a mýlky – postupem času otevírala a obracela k jiným kulturním okruhům.

Cestopisné zprávy jako pramen je však třeba používat s velikou opatrností. To příkladně demonstruje jeden z ústředních pozdně středověkých „cestopisných bestsellerů“, který se zachoval ve více než 250 rukopisech, četných překladech a také v prvotiscích: je to Mandevillův cestopis. Dílo se člení na dvě části. V první se popisují poutě do Jeruzaléma, svatá místa a Káhira, ve druhé pak cesty do Afriky, na Blízký východ, do Indie, Číny, jihovýchodní Asie a do fiktivního království kněze Jana. Právě důraz na podivuhodné příběhy i na fantastické a nezvyklé prvky ve druhé části už dokládá literární, fiktivní charakter cestopisu. Zatímco první část ještě mohla vycházet z osobní zkušenosti, druhá se jeví jako kompilace cestopisných zpráv (Vilém z Boldensele, Odorik z Pordenone…), encyklopedií (Vincent z Beauvais, Petr Comestor…), literárních děl (román o Alexandrovi), historických děl (Flavius Josephus, Jacques de Vitry, Albert z Cách…) a dalších. Sporné je i jeho autorství. Jean de Mandeville nebo John Mandeville byl rytíř z anglického St. Albansu doložitelný na kontinentu v roce 1322, avšak kronikář Jean d’Outremeuse uvádí jako možného autora lékaře Jeana de Bourgogne (Bourgoigne).

Vidíme tak, že tento domnělý cestovatel byl vzdělaný muž, který na základě celé řady jiných děl přetavil vlastní – nebo snad i cizí – zkušenosti z cest v literární dílo. To Mandevillovu cestopisu nijak neubírá na ceně jako prameni. I tak ukazuje představy své doby, na nichž se spolupodílel a které zároveň ovlivňoval. V této souvislosti je zajímavé, že text mimo jiné dál šíří zcela běžnou představu Země jako koule a dokonce poukazuje na úlohu pólů, jakkoli zejména ve fiktivní části stojí v popředí legendární říše, bájná zvířata, divy, zázraky a netvoři.

Toto zjištění lze generalizovat. Žádný cestovatel zážitky z cest nepředával bez úprav. Pokud nepřevzal dodatečné informace ze starších předloh nebo nevčlenil do vlastního díla cizí texty – dřívější staletí plagiát v moderním smyslu slova neznala –, potom bylo líčení dáno jeho původem a úrovní vzdělání, předchozími znalostmi, předsudky a subjektivním vnímáním. Cestopis tudíž podává především pohled regionu svého původu na cizí země a kultury, rovněž však reflektuje nový žitý svět, jejž cestovatelé vstřebávali. A tak cestopisné zprávy podávají i „autentické“ informace, které v navštívených zemích mezitím zanikly a již se netradují. To znamená, že k pramenům musíme přistupovat kriticky, abychom z nich vytěžili představy autorů a jejich světa a poté jejich sdělení a dojmy správně zařadili.

V průběhu dějin necestovali samozřejmě jenom Evropané, ale i představitelé jiných kultur. Avšak objevné plavby Evropanů měly nejdalekosáhlejší důsledky – v neposlední řadě v následném vojenském dobytí a hospodářském ovládnutí objevených zemí, ale i v dějinách recepce textů. I když budeme věnovat pozornost i cestám jiných národů, přesto hlavním tématem této knihy zůstávají Evropané. Hrozí tím sice nebezpečí eurocentrického podání, tomu ale zabraňuje přístup z hlediska dějin představ. Omezení na období od pozdního středověku po počátek moderní doby, tedy na začátky evropské expanze, dává dostatečně široký záběr, neboť dochované cestopisy jsou relativně homogenní. Pomineme-li jejich literární charakter, pozorujeme v nich, tolik lze říci už předem, stále větší vědecký, geograficko-etnologický zájem, jenž však dosáhne vrcholu až Alexanderem von Humboldtem. Na následujících stranách tak představíme epochu až do časného 19. století, přičemž vyjdeme z raných zpráv cestovatelů, kteří opouštěli latinskou Evropu ve 13. století.

1. Vábení

Bohatství a divy Asie

Mezi zbožností a zvídavostí: poutníci do Jeruzaléma v pozdním středověku

Abychom pochopili rané evropské objevy, musíme se nejdříve věnovat cestovatelům pozdního středověku. Středověk je v populárním chápání považován za epochu nepatrné mobility, leč neprávem. Právě v pozdním středověku se relativně velká část populace nějakým způsobem pohybovala po tehdejších pozemních a vodních cestách. Rolníci, řemeslníci a kupci mířili na trhy směňovat naturálie a výrobky; panovníci a šlechtici táhli s družinami z místa na místo, aby ve svém panství dávali najevo svou přítomnost; členové duchovních řádů, magistři a vaganti putovali do jiných klášterů a vzdělávacích zařízení, aby se ve svých společenstvích ujali nových úkolů, zprostředkovávali své vědomosti druhým nebo si je naopak prohlubovali a doplňovali; diplomaté a zástupci stavů a měst cestovali na jednání a shromáždění, kde hledali společná řešení politických a hospodářských problémů; dále tu byli ti nejchudší, kteří jako „kočovný lid“ ustavičně táhli za obživou.

Nadto byli na cestách příslušníci všech sociálních vrstev, aby něco vykonali pro svůj potomní život, pro spásu své duše, nebo aby se káli za spáchané hříchy. Cíle těchto poutníků byly velice různé. Vzhledem k tomu, že takové cestování si vyžadovalo značné náklady, těšily se značné oblibě zejména regionální poutní cíle, například Canterbury v Anglii a Wilsnack v severním Německu. Vedle středních cílů, jako byl Thann v Alsasku, existovaly především tři velké poutní cíle, peregrinationes maiores, a to Řím, Santiago de Compostela a Jeruzalém a s ním Svatá země a hora Sinaj. Hledáme-li počátky objevných cest, potom významná role přísluší právě těmto poutníkům a jejich zprávám, a to bez ohledu na jejich zcela jinou motivaci.

Četné zprávy po sobě zanechali zvláště pozdně středověcí poutníci do Jeruzaléma, v německém, nizozemském a francouzském, ale i v italském, anglickém a španělském jazyce. Nákladnost a náročnost takové cesty dovolovaly vydat se na pouť do Jeruzaléma jen málokterým – většinou bohatým měšťanům, vysoce postaveným duchovním nebo šlechticům. Byli z této skupiny cestovatelů také jediní, kdo opouštěli evropskou půdu a vydávali se do jiného kulturního okruhu – islámského. Jejich zprávy však mají pouze částečně osobní ráz a odráží se v nich jen málo vlastního pozorování; spíše často stavějí na starších předlohách a omezují se na stereotypní soudy. V souladu s duchovním cílem cesty se autoři často soustředili pouze na svatá místa a na Boží odpuštění, kterého se jim tam mělo dostat. Cizí země a jejich obyvatele nebrali skoro na vědomí – anebo je vnímali pouze jako překážky v cestě za spásou své duše.

Přitom většinou značně reglementovaný průběh těchto poutí dával plnou možnost pro reflexi vlastních zážitků. Pokud poutník do Svaté země necestoval z Benátek přes Alexandrii a Sinajský poloostrov, což se dělo výjimečně, obvykle uzavřel v Benátkách smlouvu s nějakým patronem a ten se už postaral o detaily cesty. Přes možné zastávky, jakými byly například Rhodos a Kypr, se plulo do Jaffy, kde se poutníků ujaly úřady pánů země, mamlúků vládnoucích v Egyptě a Sýrii. Zástupci této vojenské kasty provázeli poutníky do Jeruzaléma a ke svatým místům. V Jeruzalémě samém existoval od roku 1336 klášter františkánů, již se poutníků ujímali a během jejich pobytu na ně dohlíželi, provázeli je a podporovali. Na sklonku 15. století měl kvardián františkánů právo pasovat nejvýše postaveného poutníka u Božího hrobu na rytíře Řádu rytířů Božího hrobu. Pokud poutníci nechtěli pokračovat ještě ke klášteru svaté Kateřiny na Sinajském poloostrově, vrátili se do Jaffy a nastoupili zpáteční plavbu do Benátek.

Dodatečné prvky do svých zpráv častěji zařazovali především ti poutníci, kteří přicestovali přes Egypt, centrum mamlúckého sultanátu. K nejstarším známým cestovatelům po pádu Akkonu a po ztrátě posledních křižáckých držav ve Svaté zemi v roce 1291 patří dva Němci, Vilém z Boldensele (vlastně Otto von Nigenhus, ministeriál kláštera v Brémách) a farář Ludolf ze Sudheimu, již zaniklé vestfálské vesnice, a to kolem roku 1330, respektive mezi roky 1336 a 1341. Vilém cestoval přes Konstantinopol, Krétu a Kypr do Týru, dále přes Akkon a Gazu do Egypta a nakonec se přes Sinajský poloostrov, Svatou zemi a Bejrút vrátil do Evropy. Ludolf jej ve své poutní zprávě místy přesně následoval, ale navzdory jeho závislosti na Vilémovi nacházíme u něj i samostatná pozorování, kterými jeho líčení nabývá na ceně.

Příkladem jsou zprávy o Alexandrii a Akkonu. Alexandrii popisuje jako „nadmíru krásnou a chráněnou vysokými věžemi a nedobytnými hradbami“ (De itinere Terrae Sanctae, str. 36), píše, že město samo je velice čisté a celé bíle omítnuté a vodu že v něm rozvádějí potrubím. Kromě křesťanského patriarchy zde vyzdvihuje kostel překrásně zdobený mozaikami a mramorem, ve kterém Benátčané denně sloužili mši. Přechod Alexandrie z křesťanských do muslimských rukou, k němuž došlo již dávno, zmiňuje bez emocí. Oproti tomu líčení Akkonu, druhého hlavního města křižáckého Jeruzalémského království, začíná poznámkou, že je mu do pláče, neboť „kdo má natolik srdce z kamene, aby jej nedojalo zničení a pád takového města?“ (tamtéž, str. 39). Pominulá krása Akkonu se oproti popisu Alexandrie jeví mnohonásobně umocněna. Zdi domů byly zbudovány z pravidelně otesaných kvádrů, okna krášlena sklem a malbami, ulice vynikaly čistotou a na ochranu před sluncem se nad nimi táhly plachty, početné tvrze šlechticů chránily vysoké věže, pevné zdi a železná vrata. Město bylo dobyto v roce 1291, srovnáno se zemí a ponecháno svému osudu. Ludolf přidává zprávu o jeho dobytí, hlavní vinu však spatřuje v nesvorných křesťanech.

Ludolf a jiní autoři byli tak sice ve svých zprávách zcela zaujatí, nicméně lze u nich občas pozorovat jistou vstřícnost nebo aspoň neutralitu vůči muslimům. Tak tomu bylo i v patnáctém a v raném šestnáctém století. Zatímco německý dominikán Felix Fabri, který roku 1480 a v letech 1483 –1484 podnikl cesty do Svaté země a napsal o nich několik zpráv, zůstával navzdory veškerému individuálnímu pozorovacímu talentu a pozitivním osobním dojmům naladěn vůči islámu nepřátelsky. Jiní cestovatelé, jako dolnorýnský šlechtic Arnold von Harff (1496 –1498), se cizímu prostředí otevírali více. Arnold von Harff přicestoval přes Alexandrii do Káhiry jako údajný obchodník a zřejmě delší pobyt v Káhiře zastírá vymyšlenou okružní cestou ze Sinajského poloostrova do Indie, na Madagaskar, do Etiopie a k pramenům Nilu, během níž se mimo jiné údajně dostal – v převleku za muslima – do centra islámu, Mekky, a do dalších mešit. Harff, který ze svých cest přivezl slovníčky pro každodenní použití, například arabský a hebrejský, věnuje Káhiře větší prostor než Jeruzalému. V Káhiře měl kontakty s mamlúky, zejména se dvěma konvertity německého původu, s jedním z Gdaňsku a jedním z Basileje, kteří jej seznámili s islámskými zvyky a náboženstvím. Přes jisté předsudky – například ohledně „lehkověrnosti“ muslimů, jež by tak šlo snadno obrátit na křesťanství – je na rozdíl od Fabriho veskrze věcný.

Těchto pár příkladů ilustruje, že dálkové cestovatele mezi poutníky pozdního středověku hnala už nejen zbožnost a touha po dosažení spásy duše, nýbrž i sklony k dobrodružství a zvědavost na cizí světy. Klasické poutnické cíle, tamní svatá místa a získání odpustku, zde sice i nadále stály v popředí, Arnolda von Harffa nevyjímaje, ale měly být pro čtenáře a tím pro možné pozdější poutníky co nejpřesněji, takřka dokumentaristicky, popsány a zachyceny. Vložené prvky, jako líčení Alexandrie a Akkonu u Ludolfa ze Sudheimu nebo fiktivní část cesty u Arnolda von Harffa, přesto ukazují, že šlo rovněž o vyprávění o novém a o zprávy o dalekých zemích. Už poutnické zprávy tak přispívaly k šíření vědomostí o světě za hranicemi Evropy latinského křesťanství.

Benátští a janovští kupci u Černého moře, v Levantě a na Dálném východě

Individuální cesty obchodníků, kteří za pozdního středověku navštěvovali vzdálené země, lze mnohem hůře zmapovat než cesty poutníků, neboť se často dají doložit pouze nepřímo. Zvláštní roli zde sehrávalo Středomoří s jeho starými, intenzivními kulturními a hospodářskými styky. Na křesťanské straně nabývala od 10. století stále více na významu italská pobřežní města, především Pisa, Benátky a Janov. Neomezovala se pouze na směnu zboží s cizími kupci, nýbrž si v jižním a východním Středomoří a ještě dále vytvářela opěrné body, jež jim sloužily za východiště obchodních cest. Vzestup těchto pobřežních měst zpočátku příznivě ovlivňovaly i křížové výpravy, které jim umožňovaly etablovat se ve Svaté zemi. A tak se Pisané a Janované podíleli už na prvních křížových výpravách, zatímco Benátčané se do dění zapojili až roku 1100 potopením pisánských lodí u Rhodu. Poté mělo každé z těchto tří měst svou čtvrť v pobřežních městech Jeruzalémského království. Jejich vliv v byzantské říši oslabené četnými krizemi sílil. V roce 1182 byli Italové sice z Konstantinopole vyhnáni, ale už v 90. letech 12. století se vrátili. Dramatické změny pak přinesla čtvrtá křížová výprava, jež skončila roku 1204 dobytím Konstantinopole. Pisa se dlouhodobě neprosadila, zato Benátkám se podařilo vybudovat vlastní koloniální říši.

Tento vývoj nastal už roku 1202 dobytím Zary (dnešní Zadar). Když se v roce 1204 zrodilo na území Byzance Latinské císařství, Benátčané si zajistili důležité body při námořní cestě do Konstantinopole, Jónské ostrovy, Modon a Koron na Peloponnésu, Kykladské ostrovy (vévodství Naxos), ostrov Euboiu (Negroponte) a jednu větší čtvrť v Konstantinopoli. Navíc mezi lety 1207 a 1236 dobyli Krétu (Candia), kterou se jim i přes častá povstání, trvající do roku 1299, podařilo udržet. Kréta byla osidlována z Benátek a podrobena tuhé koloniální nadvládě. Konstantinopol Benátčanům sloužila za výpadiště do Černého moře. Od roku 1204 se benátští kupci nacházejí v Soldaii (dnešní Sudak) na Krymu, kolem roku 1300 se usadili v Taně na Donu (dnešní Azov), poté od roku 1319 na základě smluv s nástupnickým státem byzantské říše v Trapezuntu.

Benátkám se tak sice podařilo Janovany po roce 1204 zatlačit, ale Janované se opět vzpamatovali po obnovení byzantské říše v roce 1261. Janov získal v Konstantinopoli zpět svou čtvrť Peru a brzy se silně zaměřil na obchod s Černomořím. Roku 1280 se Janované usadili v Kaffě na Krymu (dnešní Feodosija) a udrželi se v ní i přes jistou nestabilitu a navzdory mongolským nájezdům. V janovské expanzi často hrály podstatnou roli přední rodiny města. Tak například roku 1267 získala rodina Zaccariových privilegium na těžbu kamence v maloasijské Fókaii; Chiu se v roce 1304 zmocnila jedna janovská obchodní společnost (maona) a po krátké ztrátě jej v roce 1346 znovu dobyla, později ho spolu s Fókaiou ovládala maona Giustinianiových, a Lesbos se sousedními ostrovy se po roce 1355 dostal pod nadvládu Gattilusiových.

Benátčané a Janované si konkurovali také na Kypru, který roku 1192 dobyl anglický král Richard I. Lví srdce, prodal jej templářům a ti zase bývalému jeruzalémskému králi Guyovi z Lusignanu. Význam Kypru vzrostl se ztrátou Akkonu roku 1291, a tak se Benátčané a Janované dostávali do ustavičných konfliktů. Roku 1372 byli Janované vyhnáni, ale už brzy nato se s pomocí maony z Famagusty na Kypr vrátili a učinili z něj navzdory trvající vládě Lusignanů janovský protektorát. Obrat přinesl až delší spor o kyperský trůn v roce 1464, a to sňatkem Jakuba II. s Benátčankou Kateřinou Cornarovou, jež po něm v roce 1474 usedla na trůn. Kypr se tak dostal pod kontrolu Benátek a v roce 1489 dokonce pod jejich přímou vládu.

Ve 13. a 14. století italští kupci prodlužovali trasy jak na západ, tak na jih a východ. Například Janované nejpozději od 70. let 13. století proplouvali Gibraltarským průlivem do Atlantiku a od roku 1317 pluly benátské galéry každoročně do Flander. Benátky vypravovaly ve 14. století rok co rok státní konvoje do Konstantinopole, Bejrútu a Alexandrie. A Alexandrie umožňovala přes Rudé moře přístup k obchodu v Indickém oceánu a s Čínou. Prvním dokladem směny se vzdálenějšími končinami je čínské hedvábí doložené v Janově od roku 1255; v roce 1264 sepsal Benátčan Pietro Villoni závěť v Tabrízu a již před rokem 1300 lze prokázat janovské lodi v Kaspickém moři.

Ze vzestupu mongolského ílchanátu, který založil chán Hülegü (1256 –1265), těžili zejména Janované. Zatímco latinský Západ měl zájem o spojence proti muslimům, ílchanát hledal zase podporu proti mamlúkům. Ílchán Argun vyslal v roce 1285 a 1287 k papeži a k západním panovníkům dvě poselstva vedená nestoriánskými křesťany, nejdříve Ísou Kelemeči, poté Rabbanem bar Saumou. Pestrost vztahů mezi regiony Starého světa se odráží u Rabbana bar Saumy, nestoriánského křesťana ujgurského původu narozeného v Pekingu, jehož s poctami přijal papež Mikuláš IV. Vše vylíčil v deníku napsaném v perštině. Zimu 1287–1288 strávil v Janově, u Tomassa de Anfussis, který provázel první Argunovo poselstvo, tudíž byl zjevně už předtím na ílchánově dvoře.

Jiný Janovan, Buscarel de Giuzulfis, dovezl v létě 1289 Argunovy dopisy papeži, francouzskému králi Filipu IV. a anglickému králi Eduardu I. Buscarelovy úzké osobní vztahy s ílchánem jsou zřejmé i z toho, že svého syna pojmenoval po ílchánovi Argone. Buscarel se už koncem roku 1290 dostavil k Eduardovi I. kvůli další Argunově misi a na podzim 1291 odcestoval s anglickým vyslancem Geoffreym z Langley do Tabrízu. Spolupráce s Janovany se natolik vyvíjela, že Argun vzal v roce 1290 do služby devět set janovských námořníků, kteří měli postavit dvě galéry, jimiž chtěl narušovat egyptský obchod v Indickém oceánu. Tento plán nakonec zhatilo znesvěcení jedné bagdádské mešity, po kterém museli Janované uprchnout do Basry, kde už spolu bojovala mocenská seskupení italských měst, guelfové a ghibellini. Přesto však zůstal v paměti potomního světa. O podobných plánech se krátce před rokem 1318 zmiňuje francouzský dominikán Vilém Adam (Guillaume Adam, Guillelmus Adae), jenž byl v roce 1322 ustanoven arcibiskupem pro perskou Sultáníji. Píše o třech až čtyřech galérách a tisíci dvou stech Janovanech. A arabský mořeplavec Ahmad ibn Mádžid o století později tvrdí, že se v Indickém oceánu skutečně plavily janovské lodě.

Náhrobní kámen Catariny Vilioniové (1342) v Jang-čou dokládá dlouhodobou přítomnost italských kupců v Číně. Neznámý čínský umělec na něm ztvárnil martyrium svaté Kateřiny.

Janované a Benátčané využívali své opěrné body na Krymu k cestám do vnitrozemí a na jih Asie. Janované tak například pronikli ke Kaspickému moři a k Aralskému jezeru a dováželi lehký organtýn z Urgenče. V roce 1315 se dva Janované, Percivalle Stancone a Benedetto Vivaldi, vypravili do Indie, kde Benedetto zemřel před rokem 1322. Pro tuto dobu potvrzuje i misionář Jordan Katalánský (Jordanus Catalanus) pravidelnou přítomnost evropských obchodníků na jihoindickém Malabarském pobřeží. Roku 1338 navíc cestovala z Urgenče do Dillí společnost šesti benátských kupců, mezi nimi tři členové rodiny Loredanových, a navzdory nutnosti značných úplatků a smrti dvou společníků dosáhla vysokých zisků. Benátští kupci dospěli, možná i díky misi Polových, nejpozději na sklonku 13. století do Číny. Ve 30. a 40. letech 14. století tam mimo jiné pobýval jistý Franceschino Loredano a čínskými umělci zhotovené náhrobní kameny sourozenců Catariny a Antonia Vilioniových, pohřbených v Jang-čou v červnu 1342 a v listopadu 1344, dokládají dlouhodobou přítomnost rodiny v Číně. Jejich otec Domenico Viloni by mohl být potomkem Pietra Villoniho doloženého v roce 1264 v Tabrízu. I přes četné mezery v tradování je patrné, že tu zjevně existovaly značně silné rodinné tradice.

Se zhroucením mongolského panství v Íránu a s pronikáním mamlúků na jih Malé Asie od roku 1337 se rámcové podmínky pro janovský a benátský obchod zhoršily. Tak například v roce 1339 byl v Almalyku, dnes na hranici Číny a Kazachstánu, zavražděn jeden Janovan a v roce 1343 přišli o život západní kupci na Krymu. Janované sice svou obchodní kolonii v Tabrízu po roce 1344 vzdali, po Velkém moru se však vrátili do Kaffy a v ní zůstali až do roku 1475; rodina Giuzulfiových se v Mantreze při Černém moři udržela dokonce až do roku 1482. Rovněž Benátčané zůstali v Černém moři aktivní až do osmanského dobytí Trapezuntského císařství a Tany na Krymu (1461–1471).

Zatímco Benátky ovládaly lukrativní obchod s mamlúckým sultanátem, Janov vedly problémy v Levantě k silnější orientaci na západ a na jih. Janované už dlouho udržovali intenzivní obchodní styky s muslimským Španělskem a se severní Afrikou, od 12. století s almohadskou říší a později s emirátem Granadou. Obchodovali s africkým zlatem, s kamencem z Malé Asie a čínským hedvábím a mají značnou zásluhu na pěstování cukrové třtiny z východního Středomoří na Sicílii a v Algarve, později na Madeiře, Kapverdách a v Guineji. Ačkoli o jednotlivých cestách a zkušenostech kupců toho víme jen velice málo, lze je už pro jejich ekonomickou motivaci a ustavičné pronikání do dalších končin považovat za předchůdce objevitelů.

Nejen Marco Polo:
misionáři a vyslanci u Mongolů a Indů

Mongolská říše, která vznikla na počátku 13. století, a její středoasijské následnické státy představovaly pro latinskou Evropu dvojí výzvu. Jednak vytvářely konkrétní hrozbu, jak ukázaly pustošivé mongolské vpády do Uher a Polska v letech 1241–1242. Z nich se zrodily negativní stereotypy, jež Mongoly líčily jako ukrutný národ neznající právo, zákony a náboženství, jako netvory a lidožrouty, a spojovaly je s apokalyptickými národy Gógem a Magógem, jakož i s antickým podsvětím, Tartarem. Na druhou stranu Západ zároveň doufal, že v těch „Tartarech“, Mongolech, najde spojence proti muslimům, aby po ztrátě Jeruzaléma v roce 1244 mohl lépe hájit poslední křesťanské výspy ve Svaté zemi. Papež Inocenc IV. se proto v roce 1245 snažil o navázání kontaktu a vypravil do mocenských středisek Mongolů současně několik poselstev. V čele stáli bratři žebravých řádů, dominikáni a františkáni, kteří se svým vzděláním a asketickým životem pro takové poslání obzvláště hodili.

K prvnímu setkání s Mongoly vedl už úmysl maďarských dominikánů obrátit na křesťanství obyvatele maďarské pravlasti, zvané „Magna Hungaria“, a sousední národy. Na přelomu let 1234 –1235 dospěli „bratr Julianus“ a jeho společníci po jistých obtížích skutečně do cíle, avšak přestože se s tamními lidmi dobře dorozuměli, dosáhli toho jen málo. Když se pak od jednoho mongolského vyslance dozvěděli, že se nedaleko ležící mongolské vojsko chystá ke vpádu do Evropy, vydali se co nejrychleji na zpáteční cestu. Julianus pak koncem roku 1236 odcestoval k papežské kurii a už na jaře roku 1237 vyrazil opět na východ. Ale mezitím si Mongolové Magnu Hungarii a sousední národy podrobili, rovněž ruská knížectví byla ohrožena, takže se Julianus zase vrátil. Jeho chvatně sepsaná zpráva líčí legendární původ Mongolů a také podává obraz mongolského dobývání Povolží a Ruska, který se značně blíží realitě. Tak například uvádí, že byli povražděni všichni vládci a šlechtici porobených národů, „o nichž se dalo soudit, že by někdy kladli odpor“ (Der Mongolensturm, str. 106), a že válečníci a bojeschopní rolníci byli přinuceni ke službě v mongolském vojsku. Rolníkům ponechaným k obdělávání polí bylo však „nařízeno, aby se označovali za Tatary“ (tamtéž).

Též na základě výpovědi jakéhosi Rusa jménem Petr, jehož se v červnu 1245 na koncilu v Lyonu dotazovali na Mongoly, rozhodl se pak Inocenc IV. pro vyslání poselstev. První poselstvo vedl italský františkán Jan de Plano Carpini, který o Velikonocích 1245 odcestoval k velkému chánovi se dvěma dopisy Inocence IV. a s úkolem zjistit bližší podrobnosti o mongolské vládě. Přes Vratislav, Kyjev a po kontinentální hedvábné stezce spojující Čínu se Západem dosáhl jednoho ležení, zřízeného kvůli uvedení na trůn nového velkého chána Güjüka. Této ceremonii, jíž se účastnila početná knížata a vyslanci, byl Carpini přítomen. Líčí ji jako velkolepou událost, chán ho nicméně přijal až po třech měsících. Předtím musel mimo jiné projít mezi dvěma ohni a poklonit se před obrazem prvního velkého chána Čingise.

Naděje v alianci proti muslimům či dokonce v obrácení Mongolů na křesťanství se zhroutila, protože velký chán hodlal pokračovat v dobyvačné politice svých předchůdců. A tak se Jan de Plano Carpini vrátil v srpnu 1247 do Lyonu s Güjükovými dopisy vyzývajícími papeže a krále, aby se osobně dostavili podrobit mongolskému dvoru. Své dojmy shrnul v díle Ystoria Mongolorum, v první samostatné evropské zprávě o Mongolech, jež doznala značného rozšíření i díky dílu Vincenta z Beauvais Speculum historiale. V této zprávě upozorňuje, že Mongolové dostali od Čingischána za úkol podrobit si svět, a proto plánují vpád do Evropy. Carpini přistupoval k Mongolům veskrze nedůvěřivě a zdrženlivě. V souladu s běžnými předsudky je popisoval jako násilnické, prchlivé, prohnané a chtivé. K jejich mravům a stolovacím zvykům se stavěl odmítavě.

Inocenc IV. poté vyslal po jiných trasách dominikány Ascelina z Cremony (též z Lombardie), Simona ze Saint-Quentinu a Ondřeje z Longjumeau. Ascelin a Simon zastihli mongolského vojevůdce Bajdžua v ležení v údolí řeky Araks v dnešní Arménii, dlouho se jim dostávalo ponižujícího jednání, protože se zdráhali předat dary nebo projevovat Bajdžuovi běžné pocty. Nakonec jim opět předali dopis, který vyzýval papeže, aby se osobně podrobil velkému chánovi. Ondřej z Longjumeau cestoval s papežským dopisem přes Aleppo do Tabrízu, kde narazil na jednoho mongolského velitele. Nějaký čas pobyl v Persii a tam potkal dva orientální křesťany, Davida a Marka, jež Mongolové vyslali k Ludvíku IX. Francouzského krále zastihli v prosinci 1248 na Kypru a Ondřej, který si v Persii prohloubil jazykové znalosti, tlumočil zprávu, již předali David a Markus, jako nabídku spojenectví Mongolů proti muslimským vládcům v Sýrii. Francouzský král ho nato vyslal v lednu 1249 se svým dopisem i s dopisem papežského legáta a s bohatými dary k velkému chánovi. Güjük však právě zemřel. Vyslance přijala Güjükova vdova, převzala dary a předala jim odmítavý dopis pro Ludvíka IX. Odcestovali ještě před zvolením nového velkého chána Möngkeho. Ondřej se roku 1251 vrátil do Palestiny, kde podal Ludvíkovi zprávu.