This translation has been published with the financial support of NORLA.

Tento překlad vychází s laskavou finanční podporou literární agentury NORLA.

© 2023 Tor-Håkon Gabriel Håvardsen

First published by Bonnier Norsk Forlag, Norway

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jitka Jindřišková, 2024

Cover © Trine + Kim Designstudio, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5316-1 (ePub)

ISBN 978-80-277-5317-8 (mobi)

přeložila Jitka Jindřišková

j

Obsah

Smlouva

Smrt je proces

Obnažený smutek a muž v černém

Pohled na mrtvolu

První jednotka na místě

Z člověka číslem

Nový přítel

Místo úmrtí

Prohlášení za mrtvého

Experti

Mouchy na okně

Přírodní cyklus

Identifikace

Pitevní tým

Tělesný úpadek

Smrt patří vám

Agent, pohřební agent

Zpátky do budoucnosti

Kremace a nové metody

Tajemný hrob

Poslední rozloučení

Poděkování

Použité zdroje

Poznámka překladatelky

Joakimu Aasovi

Každé krvácení jednou ustane…

I hope death is like

being carried to your bedroom

when you were a child

& fell asleep on the couch

during a family party.

I hope you can hear the laughter

from the next room.

– Lilies Abounded / Twitter

j

Smlouva

Všichni máme smlouvu se smrtí. Není pochyb: Náš čas se jednou naplní. Tomu se nemá smysl vzpírat. Doufejme, že smrt se při čekání na vás i na mě samotného obrní trpělivostí, i když je jinak neustále přítomná – zní neměnná a nelítostná pravda.

Vysušené prsty, jimiž nám smrt přejíždí po žebrech, už nejsou tak neviditelné jako dřív. Dnes její přítomnost slyšíme, prostřednictvím fonendoskopů a přístrojů měřících EKG. Vidíme ji na rentgenových snímcích a díky číselným údajům. Nadčasovou a mocnou, nestrannou a chaotickou – tu velkou ryzí anarchistku.

Ve snaze chaos usměrnit se mu snažíme vtisknout řád. V současné době to v našich končinách chodí tak, že když někdo zemře, s největší pravděpodobností je kontaktován pohřební ústav. V tu chvíli na scénu vstupuju já. Mé jméno je Tor-Håkon Gabriel Håvardsen. Pracuju jako pohřební agent a píšu knihy.

Možná nemáte přesnou představu, co takový pohřební agent vlastně dělá. Před šestnácti lety, kdy jsem se k tomuto podivnému povolání přichomýtl, jsem to nevěděl ani já. Svou práci vykonávám v jakémsi meziprostoru mezi zesnulým a pozůstalými. Držím se ve stínu, během obřadu jsem téměř nepostřehnutelný a dohlížím, aby bylo postaráno i o ty nejmenší detaily. Detaily, o nichž truchlící ani netuší, že je třeba na ně myslet. Nevšímáte si mě, protože váš dojem nic nenarušuje – vše je připravené a na svém místě.

Mé povolání není zdaleka vhodné pro každého, což ovšem neznamená, že by všichni zaměstnanci pohřební služby byli stejní. Mí kolegové a mé kolegyně tvoří různorodou skupinu lidí, kteří mají společné především to, že dobře snášejí prostředí, kde přebývá smrt. Kromě toho sdílíme ještě dvě věci. Ta první se týká zevnějšku – je jí náš pracovní oděv. Díky němu jsme snadno rozpoznatelní, když v černých svátečních šatech kráčíme křídově bílými chodbami nemocnic a domovů pro seniory, abychom přispěchali na pomoc ve chvíli, kdy dojde na nejhorší. Tu druhou si nosíme v sobě – fakt, že drtivá většina z nás viděla, slyšela a zažila neuvěřitelně mnoho podivností. Teď když jste tuto knihu otevřeli, vstupujete do onoho meziprostoru, na ono zvláštní místo a do onoho neznámého prostředí. Právě v něm se pohybuje i vaše lokální pohřební služba.

První kniha, kterou jsem napsal o životě se smrtí v roli zaměstnavatele, se jmenovala Metr šedesát pod zemí a pojednávala o mé podivuhodné cestě do pohřebnické branže a o všem, co se děje od okamžiku, kdy člověk zavře oči naposledy. Zní to možná mírumilovně, ale věřte mi, po smrti následuje strašidelná hostina. V mrtvém těle, je třeba dodat. Ještě pořád se divím, že mě čtenáři kvůli mé brutální upřímnosti nenechali vyhostit.

V knize jsem se tehdy pokusil věrně popsat, jak udržet pod kontrolou dávicí reflex a zároveň přemoct tělo i mysl, aby vše proběhlo co nejdůstojněji, a to za jakýchkoli okolností – na zakrvavených místech úmrtí, na požářištích nebo v nazdobených obřadních síních nedlouho poté. Psal jsem o námaze, boji s časem, boji proti hnilobě, o logistice a strachu, o touze po uznání od pozůstalých, touze je utěšit, stát se profesionálem a osvojit si noblesní chování.

Byla to dlouhá pouť a v mezidobí se udála spousta věcí. Velká spousta. Tak to v životě často bývá a je to tak dobře, protože všichni víme, co nás na sklonku života čeká: tajuplný konec a nekonečné ticho. Ze změn, které se v mém životě udály, bych zmínil, že mě můj mentor v pohřebnické branži Reidar Aas jmenoval vedoucím pobočky naší pohřební služby. V této souvislosti bych rád připomněl, že římský císař Caligula jmenoval senátorem svého koně…

Ale změňme téma. Nevyhnutelně jsem zestárl, k čemuž se ještě vrátím, a také jsem zkušenější a trošičku chytřejší. Mozek se neustále vyvíjí, víte. Dokonce i ten můj, i když hlemýždím tempem, jak by podotkla má žena Hilde. Podle ní má mozková kapacita odpovídá žákovi základní školy a svého plného potenciálu dosáhne teprve po čtyřicítce. Přesto tady teď ve svých necelých sedmatřiceti letech sedím u klávesnice.

S radostí si odpočinu od hororů, které píšu obvykle, a vrátím se ke skutečnosti – k nemilosrdně drsné realitě, kolem níž tolik z nás krouží, rychle ji odbývá a prchá před ní. Psát znovu o smrti má pro mě téměř terapeutickou funkci. K psaní této knihy přistupuju přinejmenším se stejnou dávkou pokory jako u té předchozí, ostatně se pořád učím. A ačkoli to možná probíhá hlemýždím tempem, učím se každičký den a nikdy nepřestanu. O mrtvých se toho můžeme naučit hodně, i když pro živé nejspíš platí totéž. Má práce totiž víc než v péči o mrtvé spočívá v péči o živé, tedy o pozůstalé. Postupem času se navíc objevují nové představy a požadavky týkající se toho, co je správné, ať už právě pro pozůstalé, nebo pro ty, které vyprovázejí k poslednímu odpočinku.

V knize Post mortem, jakémsi pokračování Metr šedesát pod zemí, se s vámi podělím o nové zážitky a o vědomosti, jež jsem nabyl během oněch posledních let v pohřebnické branži. Získáte vhled do specifického a pro řadu lidí neznámého života pracovníka pohřební služby a seznámím vás i s původem různých tradic, zákonů a pravidel spojených se smrtí.

Při psaní budu vycházet především z obvyklé praxe, všechna pozorování a zkušenosti jsou ale mé vlastní. Předložím vám své postřehy a z celého srdce si přeju, abych vám dodal pocit bezpečí. Všichni jednou zemřeme, vy i já, a tak přijde vhod vědět, že až čas vyprší, všude pracují schopní lidé, připravení se o naše tělo postarat.

Než pokročíme dál, rád bych s vámi uzavřel vlastní smlouvu. Ne proto, abych vás od čtení mé knihy odradil, nýbrž abych vás mírně varoval. Jedná se o upřímnou smlouvu, vy jen přikývnete a řeknete chci vědět víc a já vám kývnutí oplatím se slovy povím vám víc. Tyhle větičky jsou naše dohoda. Teď už máte smlouvu nejen se smrtí, ale dokonce i s pohřebním agentem. S tím rozdílem, že knihu můžete kdykoli odložit, když toho na vás bude moc. Se smrtí to tak prosté bohužel není. A právě proto tuto knihu píšu, abych vám vylíčil, jak vše probíhá, a ujistil vás, že až onen den nadejde, budete v dobrých rukou.

Některé informace v knize vás možná šokují. Snad se dozvíte něco nového, takže po přečtení budete zase o trochu chytřejší, a třeba vás i pobaví některé procesy, které se spustí, jakmile srdce přestane bít – v pohřebním voze, v márnici, během rozkladu, prostě všude, kde vládne smrt. Ne že by něčí smrt byla důvodem ke smíchu nebo obveselení. Když někdo zemře, je to zkrátka smutné, vybízí to k zamyšlení a probouzí vzpomínky. To však neznamená, že by smrt sama o sobě nemohla být rafinovaná, zajímavá a ano, i maličko humorná, přestože o mrtvé by mělo být postaráno podle našeho nejlepšího vědomí a svědomí. Absurdity kolem smrti každopádně vcelku zábavné být můžou. V každodenní práci pohřebního agenta je absurdno přítomno neustále a řadu věcí holt neovlivníte, ať se o to my v pohřební službě snažíme sebevíc.

Stejně jako u minulé knihy se s posvátnou úctou pokusím zprostředkovat naše poslání, mé i mých kolegů a kolegyň. Zasvěcujeme život službě smrti s vědomím, že také nás jednou spustí v rakvi do země nebo vstrčí do kremační pece. I já podepsal svou smlouvu se smrtí. I ze mě, přestože tu teď sedím u klávesnice a piju kafe čiperný jako rybička, jednou bude mrtvola.

Nad nebožtíky, zemřelými, jak se říká mezi námi pohřebáky, nemáme žádnou kontrolu. Procesy probíhající v mrtvém těle řídí příroda. Smrt má přesto každý svou vlastní. Smrt je osobní a má nekonečně mnoho tváří. Někdo uklouzne ve sprše a zlomí si vaz, někdo mírumilovně vydechne naposledy po dlouhé době na lůžku. Ať už smrt nastane jakkoli, v těle je okamžitě rušno. Tak rozhodla příroda – a je tomu tak odjakživa.

Tuto knihu píšu především jako soukromá osoba, jako Tor-Håkon, nikoli jako zaměstnanec konkrétní pohřební služby. To mějte prosím na paměti při každém slově i na každé stránce. A coby soukromá osoba si můžu dovolit tu a tam rýpnout do etického rozměru pohřebnických metod, zvyklostí, teorie i praxe.

Nežijeme ve vzduchoprázdnu. Zatímco smrt je věčná a neměnná, o lidech to neplatí, a tudíž se mění také zavedené společenské pořádky. V čím dál větší míře chceme mít nad svou smrtí kontrolu. Pro někoho to zahrnuje přání zachovat si po odchodu na věčnost nezměněnou podobu. Nemělo by ovšem mrtvé tělo jako mrtvé i vypadat? Nestor pohřebnictví Barry Albin z Velké Británie to glosoval následovně: Člověku je trochu zatěžko litovat mrtvého v rakvi, když vypadá lépe než vy, co u rakve stojíte. Skutečnost, že máme odlišnou představu, jak by smrt měla vypadat nebo jak bychom se s ní měli vypořádávat, nicméně dokládá, že žádná definitivní kolektivní pravda neexistuje – musíme se spokojit pouze s určitými zásadami a hrstkou zákonů a pravidel. Pravidla ale neplatí bez výjimky a žádný systém není bezchybný. Problémy se objevují a já bych je s vámi rád probral.

Nesmíme zapomínat, že touto zvláštní proměnou, která je součástí smrti, projdeme všichni. Mrtvola bude z vás, stejně jako ze mě. Srdce vám přestane bít, oči pohasnou a tělo vychladne. Jakmile vám lékař vystaví úmrtní list, už nejste hudebnicí, zametačem ulic, řidičem autobusu nebo instruktorkou jógy. Už nežárlíte, necítíte strach, nenaparujete se ani nestydíte. Jste po smrti. Najednou vám už na ničem nezáleží.

Náhle vám nevadí, když na návštěvu přijde tchyně, a ani v nejmenším vás nerozčiluje, že si soused půjčuje vaši sekačku. Civíte do prázdna, začínáte štiplavě zapáchat a všechno dobré vychování je pryč. Vítejte doma… ehm, v záhrobí.

Můžeme se tedy domluvit, že ke smrti nebudeme přistupovat příliš slavnostně? Že ji alespoň v této knize nebudeme uctívat? Smíme se při čtení dokonce občas trošičku zasmát? Čeká nás to přece všechny!

Ve vzpomínkách ostatních jistě zůstanete, ale bez ohledu na to, nakolik se tím budete zaobírat, kolik si pořídíte tetování, kolik podstoupíte zkrášlovacích zákroků nebo jak moc je pro vás důležitá životospráva, nakonec z vás bude mrtvola a nic s tím nenaděláte. Zchlaďte si záda na kovovém stole a odevzdejte se do péče pohřební služby. Odteď už vás nemusí trápit hypotéka, sousedovo uštěkané psisko ani nutná výměna střešních latí na chatě. Tímto vám dávám svolení se zcela uvolnit – ústa máte překvapeně pootevřená, pohled slepě upřený ke stropu a vaší doufejme starou a unavenou hlavou už nebloudí jediná myšlenka.

Bohužel ne každý se stáří dočká. Řada z nás zažije příliš málo let a zim, někteří se musí spokojit jen s několika málo dny. Tak to se životem a smrtí chodí, přičemž pozůstalí této nepochopitelné situaci čelí bezmocně a s bezbřehým smutkem. V takových případech je mi jasné, že jsem ta nejhorší možná návštěva. Protože to vím, přistupuju ke své práci ve vší vážnosti. Coby hrdý pracovník pohřební služby pracuju ve stínu života, se stejnou smlouvou se smrtí jako vy, zasychající inkoust podpisu smrti ovšem cítím každý den. Starám se o vaše mrtvé a poskytuju útěchu živým. Prostřednictvím této knihy bych vám chtěl o smrti vyprávět a pokusit se vás utěšit, ubezpečit vás, že život jde dál, přestože vás navštívila smrt.

Zároveň se s vámi hodlám podělit o své postřehy z temné stránky mého povolání, k níž se zcela proti své vůli občas přichomýtnu – o postřehy týkající se nepřirozených úmrtí a mrtvol nalezených za podivných okolností.

Přestože jsem pohřební agent, a nikoli soudní patolog nebo jiný lékař, policista, kriminalistický technik nebo státní zástupce, přál bych si vyslovit několik otázek, které mě trápí už dlouho. Lidé se zabíjejí navzájem, a to všude na světě. Jak víme, že je nějaké úmrtí – lepší slovo pro to nemáme – takzvaně přirozené? Jak si můžeme být jistí, že někdo nebyl zavražděn? Co se děje za oponou, když se ukáže, že místo úmrtí je ve skutečnosti místo činu? Jak pracují různé orgány? V čem selhávají? A kdy se vyplatí vyslechnout někoho, jako jsem já?

Na tohle všechno se, drazí čtenáři, společně zaměříme. Přijměte prosím pozvání do kanceláře pohřebního ústavu a do světa kriminalistické techniky, na pitevní sál, na pouť dějinami lidstva a jeho přístupu ke smrti a konečně – do hrobu.

Děkuji za důvěru.

Váš přítel,

Tor-Håkon Gabriel Håvardsen

j

Smrt je proces

„Čas úmrtí?“ zeptá se zpocený, jindy tak suverénní třicátník. Je lékařem na jipce v seriálu z nemocničního prostředí, na který se po večerech díváte v televizi. Udělal všechno, co bylo v jeho silách, přesto se mu život postarší ženě na lůžku zachránit nepodařilo.

„Dvanáct třicet dva,“ odpoví sklesle mladá sestřička a odhodí si z tváře blonďatou loknu. Také ona se vyrovnává s tím, že je navštívila smrt. Ticho se protahuje.

„Dvanáct třicet dva,“ zašeptá si lékař sám pro sebe a pak vybuchne: „God damn it, all to hell!“

Na úmrtní list postarší ženy zaznamená časový údaj: 12.32.

Odvážím se tvrdit, stejně jako mnozí přede mnou, že smrt ani v nejmenším není jeden konkrétní okamžik? Že to není ona vteřina, kdy srdce přestane bít, nebo chvíle, kdy z těla unikne poslední výdech?

Smrt trvá dlouho. Neuvěřitelně dlouho.

Řekl bych až nekonečně dlouho a nečekám, že se mé tvrzení setká s výraznějším odporem. Smrt není okamžik. Smrt je proces.

Tento nevyhnutelný proces sestává z řady fyzikálních a chemických změn, které u někoho proběhnou velmi rychle a u jiného naopak pomalu. Předsmrtné chroptění, chrčivý bojový pokřik rozléhající se na bledém a pustém bitevním poli, svědčí o tom, že se v selhávajících plicích nahromadil hlen, a ubohým blízkým nezbývá než sledovat, jak smrt vítězí.

Zas a znovu přechází smrt neporažena z jedné místnosti do druhé ve všech zařízeních v každičkém městě i vísce. Smrt způsobuje, že se naše rty, ruce a chodidla pokryjí skvrnami. Naše tělo se v posledním vypětí snaží prohnat vzduch vyschlým hrdlem, od vysoké frekvence po nízkou – a smrt odpoví tím, že vymaže naše vědomí.

Ležíme a umíráme, všichni do jednoho, okolí tmavne a my jen nasloucháme. Šťastlivci slyší ve chvíli, kdy se jim srdce zastaví, své blízké.

Smrt, tento proces, tak dosáhne nezvratného bodu, bodu, kdy už život dál nemůže přebývat v těle, které právě opustil.

Setkal jsem se s tisícovkami pozůstalých, s unavenými svědky právě takovýchto bojů. Řada z nich má pocit, jako by zažila popravu.

Opravdu zažili popravu? Kdepak, odpovíte možná.

Všichni jednou umřou, Tore-Håkone, zato poprava je vykonaný rozsudek.

Rád bych se vás tedy zeptal: Nebyl nad námi všemi vyřknut rozsudek vedoucí k popravě svého druhu? Nepadl tento rozsudek v okamžiku, kdy jsme se narodili? Nejsme snad všichni v naší poslední hodince popraveni?

Nazývejte to osudem, koloběhem života, vypilovanou smlouvou, kterou jsme podepsali v rytmu našich prvních úderů srdce, v šestém týdnu coby plod v děloze.

Každý večer, kdy se ukládáme ke spánku, nám čím dál klidnější pulz připomíná, že právě ono srdce, které se kdysi maličké rozbušilo, jednou nevyhnutelně tlouct přestane, snad až bude staré a hojně poznamenané jizvami smutku a triumfy lásky.

Často myslím na ty, kdo ztratili partnera či partnerku. Najednou jsou bez své drahé polovičky a nepřítomně se rozhlížejí – s údivem, jak se jejich všední a známý život bude od nynějška odvíjet. Když se blíží Vánoce a z rádia se co chvíli line píseň „Fairytale of New York“, pokaždé mě dojmou slova Shanea MacGowana: Sám to nezvládnu. Svoje sny jsem vystavěl kolem tebe.

Jen máloco podle mě lépe vystihuje stesk po milovaném člověku a blízkost, kterou v životě potřebujeme. Je strašlivé milovat někoho, na koho se sápe smrt, říká se. Představte si ale lásku vůbec nepoznat, dodávám já.

Na poslední odpočinek jsem připravoval tisíce zesnulých.

Někteří z nich svedli onen výše popsaný boj. Většina z nás na smlouvu se smrtí, na nadcházející boj zapomíná. Někdo sotva zaslechne troubení válečného rohu. Zcela nepřipravenému, s půllitrem v ruce na pláži ve Španělsku, se mu smlouva ostře připomene ve chvíli, kdy ho smrt překvapí pravým hákem. Dotyčný se bezmocně, za burácení vln, zhroutí do teplého písku, zatímco vše kolem něj se rozplývá v nicotu.

V něčích mrtvých očích vidím šok. V blednoucím zamženém pohledu do věčnosti někdy vidím smutek, jindy úlevu a často smíření.

Vídám tváře starých lidí, kteří na mě tupě zírají, zatímco jim do pokožky opatrně vtírám hydratační krém, a také tváře mladých, kteří stále prahnou po životě. Jejich mladé oči mě nezřídka pronásledují, protože nevyjadřují překvapení ani úlevu, smíření ani smutek. Pronásledují mě, jelikož působí udiveně. Tihle lidé se po světě sotva stihli porozhlédnout a vzápětí byli vrženi do černočerné tmy. Na jejich obličeje nikdy nezapomenu.

Do hrobu jsem doprovázel i takové, kteří už žádný obličej neměli.

j

Obnažený smutek

amuž včerném

Nedávno jsem si uvědomil, že jsem se vpohřebnické branži už zabydlel. Má péče omrtvé atruchlící započala před mnoha hektickými lety vOslu, kde jsem mimo jiné pracoval pro nejstarší pohřební službu vNorsku. Vsoučasnosti jsem zpět na svém rodném souostroví Vesterály, umentora Reidara Aase, muže, jemuž jsem kdysi celý nervózní zavolal, jestli by pro mě neměl práci.

Pro mladého aneposedného punk rockera, který si uvědomoval, že život se netočí jen kolem ztřeštěných evropských turné, byl čas strávený vpohřební službě vOslu neocenitelný. Kromě toho jsem se tam seznámil snejkrásnější dívkou ve městě asnotnou dávkou štěstí se mi ji podařilo odlákat ssebou na sever. Je tam krásně, sliboval jsem jí. Povídal jsem opolární záři ahorských vrcholcích, jak to my obyvatelé severního Norska máme ve zvyku. Dnes jsme svoji, máme dvě děti, osmiletého Edwarda asedmiletého Emrika, ažijeme na ostrůvku Hadseløya, který má asi sto kilometrů čtverečních. Když tu řádí vichřice, zavřou se mosty, přestanou jezdit trajekty alétat letadla amy jsme odkázaní jen sami na sebe. Vmnoha ohledech je tento přímý kontakt spřírodou dobrý způsob, jak zůstat nohama na zemi, jak na vlastní kůži pocítit svou nepatrnost vtom velkém světě.

Píšu vbezpečí svého obývacího pokoje adívám se na pláž amoře na západě. To je domovem ryb, včetně mečitky štíhlé, krabů, tuleňů atu atam se objeví ikosatka velká, takže se vlétě raději držím na souši.

Při psaní kolem mě pobíhají děti. Právě jsem dotelefonoval stureckou ambasádou, abych se ujistil, že mám všechny potřebné dokumenty pro převoz mladé osoby zNorska do její domoviny. Když telefonuji, děti jsou potichu atémuž se postupně naučili inaši přátelé. Nikdo znich neví přesně, včem má práce spočívá, ale tuší dost na to, aby vydrželi vklidu, jakmile si kuchu přiložím mobil. Možná to stačí. Těžko od nich můžu žádat víc. Nechci chlapce svým povoláním zbytečně zatěžovat. Kdysi Emrik věřil, že náplní mé práce je držet mrtvé pod zemí– jako bych byl jakýsi bojovník se zombies. Zaprvé, natolik cool rozhodně nejsem, azadruhé, na boj se zombies jsem příliš velký strašpytel. Navíc nemám ponětí, jak dobře je to placené.

Má rodina je zvyklá, že chodím včerném aže mě můžou kdykoli povolat do služby. Pohřební ústav musí být kdispozici ve dne vnoci, ve všední den iovíkendu. Kluci dnes už mou práci znají lépe než dřív anezdá se, že by je nějak traumatizovala. Pojmům jako stres aúnava nicméně zatím moc nerozumějí. Před několika týdny se například mohli potrhat smíchy, když jsem si bolestivě připomněl, že mé tělo začíná pociťovat opotřebení následkem mnoha let zvedání těžkých rakví apojídání polotovarů. Ne že bych někdy byl ve vrcholné formě, poslední dobou si ale připadám silně netrénovaný.

Atak jsem se tam zmítal jako živoucí hlásič požáru svypnutým zvukem, neschopný přehlušit rozjařené povykování svých vlastních potomků. Po několika bolestivých minutách, které jsem strávil schoulený do klubíčka, se mi podařilo vylovit telefon asdělit svým kolegům, že se výjezdu zúčastnit nemůžu. Hilde mě nejspíš litovala, ale když jsem kní vzhlédl zpodlahy, netvářila se zrovna okouzleně. Alespoň že nepřišla osvého nebohého muže.

Na sedací soupravě, kde jsem obvykle vídal jen maminku, jí toho rána dělaly společnost babička Ida aobě mé tety. Ze všeho nejdřív jsem zaznamenal ticho.

•