Vydáno ve spolupráci se Simon & Schuster UK Ltd,

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

A Paramount Company

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována nebo přenášena v jakékoli formě nebo jakýmkoli způsobem, elektronickým nebo mechanickým, včetně kopírování, záznamu nebo systémem ukládání a vyhledávání informací bez písemného souhlasu vydavatele.

The Porcelain Maker

Copyright © Sarah Freethy, 2023

Translation © Ludvík Pouzar, Jan Sládek, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-357-3

ISBN mobi: 978-80-7689-358-0

Mojí mámě Fazolce a mé nejdražší Myšce, 143

KNIHA PRVNÍ

Ve vysoké skříni, na skleněné poličce, leží bílý porcelánový králíček. Sluneční světlo pableskuje v jeho lesklém kožíšku. Je jako živý, krásně baculatý a roztomilý, vybízí k pochování a pohlazení, a přece s ním něco není v pořádku. Jemně vyvedená ouška jsou stažena a nevidoucí, mléčně bílá očka se vyděšeně stáčejí dozadu. Mazlíček, ale především kořist.

Na spodní části, kde má figurka bříško, je místo jemné srsti porcelán zcela ohlazen a skrývá znak svého tvůrce; slovo Allach, vyvedené ostrým písmem, v němž lze vyčíst příběh o pivních sklípcích, borových lesích a alpských hájenkách. Nad něj ještě čísi ruka přidala několik úsporných tahů štětcem, dvojitý černý symbol, dva blesky: SS

KAPITOLA PRVNÍ

Donar, Cincinnati

Srpen 1993

Asfalt pokrývající parkoviště před aukční síní Forsythe’s v letním žáru lepil a praskal pod tlakem prorůstajících drnů řeřišnice. Mezi nízkými budovami se rozlévala líná záře žloutnoucího slunce. Na nebi se hromadily bouřkové mraky a vzduch už se pomalu zachvíval statickou elektřinou.

Aukční síň, s fasádou obloženou levným hliníkem, se ukrývala mezi tuctovou putykou a baptistickou kaplí a člověk by o ni normálně sotva okem zavadil. Kaple ani bar neprojevovaly mnoho známek života, zato před Forsythe’s toho dne parkovala necelá desítka aut a pickupů.

Uvnitř kovového krunýře budovy zazníval neměnný hukot klimatizace, která marně zápolila s všudypřítomným vedrem. Hlavní místnost nabízela pestrou přehlídku nejrůznějšího haraburdí: jednu celou stěnu pokrývala hotová galerie sluncem vybělených plakátů a obrazů, pod nimiž se vyjímal stojan s nejrůznějšími zbraněmi a vysoká prosklená výkladní skříň, naplněná ovšem jen skrovně. Malý pultík shlížel na několik řad rozkládacích židlí, z větší části neobsazených. Z podlahy s vybledlým modrým linoleem se linul pach zatuchliny a prostupoval celou místnost.

V 10.00 do sálu chvatně vklusala podsaditá žena, tisknoucí si k prsům svazek papírů a drobnou dřevěnou paličku. Tvář jí rámovala svatozář z tuhých vlasů barvy olova a ve svém saku se širokými rameny připomínala siluetou dřevorubce. Složila svůj náklad na pultík a rozhlédla se, celá rozzářená, po shromážděných.

„Dobré ráno vespolek! Jak se všichni máte?“

Na židlích se znuděně hrbilo sotva půl tuctu postav, ale mrtvé ticho vyvolávačce zjevně nijak nevadilo a hned se vesele pustila do práce.

„Ok, lidičky, poprosím vás, abyste se koukli na seznam položek, ať se do toho můžeme dát.“

Pár lidí alespoň naoko zašátralo po sepnutých papírech, které jim ležely na sedadlech, ale málokdo měl toho dne valnou chuť za něco utrácet.

Vyvolávačka začala systematicky procházet jednotlivé položky na ranním seznamu: všelijaké cateringové vybavení a zemědělské stroje, moderní kancelářské pomůcky a omšelý nábytek. Její zpěvavé brebentění přecházelo mnohdy do doslova kulometné kadence, sotva srozumitelné pro běžného smrtelníka, ale zdálo se, že zúčastnění se naučili v neustálém proudu slov jakžtakž plavat. Pod svitem zářivek mátožně poletovaly mouchy a v dáli zlověstně zaznívalo rachocení hromu. Atmosféra v místnosti začínala být dusivá.

Ospalá nálada však rázem opadla, když shromáždění zaslechli jakýsi rozruch za dveřmi aukční síně. Dovnitř vstoupila žena, s níž do místnosti vrazil závan pochmurného vedra. Mohlo jí být lehce přes padesát, vysoká, štíhlá, s elegancí ne právě zapadající do tohoto prostředí.

Vypadala, že příliš neví kudy kam, a urychleně zamířila k prázdné řadě židlí na samém konci místnosti. Tiše usedla a nahmátla seznam dražených předmětů.

Vyvolávačka zahájila dražbu vzduchové pušky. Po krátké smršti příhozů putoval dotyčný kousek do vlastnictví silně propoceného muže, který si neustále poškubával za černé tričko, aby trochu provětral břicho. Následovaly vodní lyže a motorový člun, o něž ovšem neměl nikdo zájem ani za vyvolávací cenu, přece jen příliš extravagantní pro místní chudokrevnou klientelu. Publikum se na svých židlích začínalo nedočkavě vrtět v předtuše blížícího se konce aukce.

„Tak tedy, mrkněme se ještě na poslední dnešní sbírku.“

Vytasila se s rozmazanou černobílou fotografií porcelánové figurky králíčka, ležícího s packami pod bříškem. Ničím nezajímavý kýč. „Kdopak by měl zájem o tohohle rozkošného ušáčka za 20 dolarů?“

Místnost ztichla; málokdo si mohl dovolit rozhazovat za takové cetky. Žena v zadní řadě uchopila katalog a zvedla s ním ruku do vzduchu. Vyvolávačka na ni zlehka kývla.

„Děkuji, paní.“

Všechny hlavy v sále se otočily na pozoruhodnou cizinku, která měla z nepochopitelných důvodů zájem právě o tak neobvyklý předmět.

„Nabídne někdo 25 dolarů? Ne? 20 dolarů poprvé… podruhé…“

Palička ostře bouchla do stolu.

„Králíček je váš.“

„Dál tady máme roztomilé jehňátko. Něco mi říká, že to si nenecháš ujít, Rogere!“

Šibalsky mrkla na rudolícího chovatele ovcí v první řadě, který se uchechtl, ale jen mávl rukou.

„Tak prosím, vyvolávací cena téhle krásné ozdůbky dělá 15 dolarů.“

Neznámá vzadu opět zvedla papír. Vyvolávačka kývla.

„To máme 15, nabídne někdo 20? Ne?“ Znovu klepla paličkou. „Tak aspoň králíčkovi nebude samotnému smutno.“

Venku hluboce zahřmělo, podle zvuku velmi blízko, a vzápětí začal na plechovou střechu haly bubnovat příval hustého deště. Vyvolávačka zesílila hlas, aby překřičela náhlou kakofonii, a pokračovala v dražení. Během následujících patnácti minut přešlo do vlastnictví tmavovlasé ženy osm dalších porcelánových figurek: viking, usmívající se pasačka ovcí, zdobný svícen a medvěd postavený na zadních. Dále vlaštovka, chrt s vyplazeným jazykem, myška a vzpínající se hřebec. Jednotlivé figurky se lišily velikostí, ale všechny byly vyvedeny velmi věrně a detailně.

Vyvolávačka mávla paličkou naposledy, s pohledem už nepokrytě upřeným na ženu, která vzbuzovala tolik otázek. Tmavovlasá neznámá si sbírala věci ze židle a schovávala sluneční brýle do kabelky. Nějak zřejmě vycítila, že je sledována. Obrátila se na vyvolávačku a vykouzlila tenký, prchavý úsměv. Nebyla v něm žádná radost z vítězství, jen nezlomné odhodlání.

O chvíli později se Clara Vogelová posadila před kanceláří sloužící jako pokladna a čekala, až na ni přijde řada se zaplacením krabice s porcelánovými figurkami, kterou svírala na klíně. Bojovala s pocitem prázdnoty, který se jí zmocňoval pokaždé, když musela absolvovat dlouhý let. Bylo těžké se soustředit na cokoli jiného než takřka hmatatelnou představu, jak se už brzy zachumlá do čistých, hebkých peřin v letištním hotelu, ale tomuto pokušení musela ještě chvíli odolat. Teď bylo třeba zaplatit a sama sobě splnit důležitý slib.

V kanceláři pokladníka muž v černém tričku právě platil za svou novou vzduchovku. Vyvolávačka vložila štůsek bankovek do pokladničky a podala mu pušku.

„Tady ji máš, Nathane, moc s ní nevyváděj. Řekni mámě, že pozdravuju.“

Vzal pušku a obrátil se k odchodu. Když míjel Claru, lehce na rozloučenou cvrnkl do kšiltu své umolousané čepice. Vyvolávačka teď pokynula Claře, že může vstoupit. „Prosím, posaďte se. Hned to bude; jen to všechno spočtu a vystavím vám účet.“

V kanceláři se všude vršily šanony, snad na všech dostupných plochách hrozily sesuvem celé věže papírů. Tolik záznamů pro artefakty, které se tu stejně nikdy dlouho nezdržely. Clara se zadívala, jak starší žena zapáleně buší do kalkulačky.

„Celkem deset položek, dělá nám to 258 dolarů,“ podívala se na Claru. „Upřímně jsem nečekala, že o ně bude mít někdo zájem. Kvůli jejich… historickému pozadí, jestli mi rozumíte.“

„Kvůli značce výrobce.“

Vyvolávačka postřehla znechucený tón.

„Ale to vám samozřejmě nechci nic podsouvat.“

„Naprosto v pořádku, stejně jsem věděla, odkud pocházejí. Je mi jasné, že někomu by mohly připadat docela děsivé.“

Clařina anglická intonace se nedala přeslechnout; vyvolávačka si přitiskla ruku na srdce. „Zbožňuju ten váš přízvuk. Odkudpak jste?“

„Narodila jsem se v Německu, ale když jsem byla ještě malá, přestěhovali jsme se do Anglie. Byla jste tam někdy?“

„Propáníčka, kdepak,“ zavrtěla vyvolávačka hlavou, zcela ohromena tak neobvyklým nápadem.

Clara otevřela svou kabelku a vyndala z ní obálku s cestovními šeky. Na jeden z nich se podepsala a posunula ho po stole.

„Mockrát vám děkuju!“ zahlaholila vyvolávačka a nabídla pravici k potřesení. „Mimochodem se jmenuju Peggy. A nejste vy náhodou sběratelka? Protože za pár týdnů bych měla dostat zásilku moc pěkného porcelánu a klidně vám odložím pár hezkých váz…“

„Ne, sběratelka opravdu nejsem,“ poposedla si v křesle Clara, „ale říkala jsem si… jestli byste mi ještě s jednou věcí nemohla pomoci.“

„Ale jistě, má drahá, jen povídejte.“

„Mohla byste mi poskytnout bližší informace o osobě, která ty figurky prodala?“

Ženiny masité tváře zklamaně poklesly. „Á. Obávám se, že to nepůjde. Něco takového bych si nedovolila. Lidé si tu potrpí na soukromí.“

Clara si kdovíproč představovala, že tento rozhovor se obejde bez překážek. Otázky si předem nacvičila, ale když se teď nesetkala se souhlasem, najednou nevěděla kudy kam. Cítila, jak se jí v hrudi rozlévá horkost. „Víte, mám za sebou tak hrozně dlouhou cestu…“

Zarazila se, když jí do očí zničehonic vhrkly slzy. Náhlý pocit zoufalství ji samotnou zaskočil.

„Promiňte, moc se omlouvám.“

„Není vám dobře, má milá? Nechcete sklenici vody?“

Vyvolávačka se natáhla přes stůl a stiskla jí ruku.

„Musím teď vypadat opravdu hloupě. Jsem jen trochu unavená. V noci jsem přiletěla až z Londýna jen proto, abych tyhle předměty koupila.“

Starší ženě se mihl v obličeji lehký mráček podezření.

„Vy jste se harcovala až z Anglie jen pro pár porcelánových cetek?“

„Už dlouho jsem hledala jeden konkrétní kousek. Proto jsem raději přiletěla osobně. Celé měsíce mi unikal Viking. Jednoho už mám, ale tohle je jediná další kopie, na kterou jsem kdy narazila.“

„A jak jste se vůbec dozvěděla, že ho dražím?“

„Mám v několika různých zemích kontakty, které pro mě vyhledávají tento typ porcelánu, a hlavně tuhle konkrétní figurku. Jeden sběratel z New Yorku se mi ozval, jakmile ji uviděl na vašem dražebním seznamu.“

Clara se nahnula přes stůl a pevně se na ženu zadívala.

„Peggy, mohu s vámi mluvit otevřeně?“

„Ale samozřejmě,“ odvětila a oči se jí rozsvítily zájmem.

„Opravdu moc potřebuji, abyste mi pomohla zjistit, kdo původně vlastnil toho Vikinga. Mohl by to totiž být jediný člověk, který mi dokáže říct, kdo byl můj otec.“

KAPITOLA DRUHÁ

Výmar

Léto 1925

Z dlažebních kostek se dosud rozlévalo měkké teplo večerního slunce, když se Max Ehrlich vracel domů. V záři pouličních lamp na Asbachstraße vrhala jeho vytáhlá postava dlouhý, trhaně tančící stín.

Směrem od parku An der Ilm k němu přes široký trávník zamířila velká skupina spolužáků. Jejich pestrobarevný oděv obohatil monotónní, tmavnoucí paletu pozdního večera tóny mandarinky, okru a šarlatu. Max pozvedl ruku na pozdrav s vědomím, že jeho formální večerní sako se najednou zdálo být vrcholem všednosti, vhodným pouze do serióznějšího prostředí.

Vzhledem k tomu, že rodnou Vídeň opustil už v devatenácti, považoval se Max nyní za protřelého světoběžníka. Jakožto syn obchodníka s textilem mohl klidně zůstat v Rakousku a převzít podnik, ale jeho to táhlo jiným směrem. Do dlážděných uliček Výmaru, kde objevil Bauhaus – avantgardní uměleckou školu, jejíž studenti prosluli jako velcí bořiči starých pořádků. S Maxem to nebylo jiné a brzy zavrhl někdejší výchovu k náboženství. Teď ho zajímalo vše liberální a expresivní.

Bauhaus jako takový si právě procházel vlastní metamorfózou, spojenou s přesunem do nového areálu v městě Desavě. Max doufal, že se konečně dočká katedry plně zasvěcené architektuře, kde by mohl studovat svůj vysněný obor. Do té doby si však hodlal jaksepatří užít posledního léta stráveného ve Výmaru.

Když došel k širokým schodům domu se štukovou fasádou, kde bydlel, překvapil ho příval hluku. Hlavou mu bleskla znepokojivá myšlenka: že by večírek začal bez něho? Vždyť ještě nebylo ani devět večer; příliš brzy na pořádné radovánky.

Otevřel těžké dveře a vstoupil do chladného vestibulu, kde zastihl dvě mladé ženy tak zabrané do důvěrného hovoru, že se o sebe div neotíraly vlasy a jejich temně fialkové rty se přiblížily na polibkovou vzdálenost. Opodál se o sloup lenivě opíral mladý muž, který svalnatou postavu halil do indigově modrého overalu, pomalovaného rozbouřenými mořskými vlnami. Pozorně sledoval dvě dívky, když mu Max klepl na rameno.

„Dobrý večer, Richarde. Co máš za lubem?“

Mladík překvapeně nadskočil, odhodil z čela pramen hustých blond vlasů a počastoval Maxův oblek znechuceným pohledem.

„To sis na sebe vážně vzal tohle?“

„Neboj, ještě se převléknu. Jak to jde s přípravami?“

„Všechno podle plánu,“ zasvítily Richardovi oči a pokynul Maxovi, aby ho následoval. „Jen pojď, na tu malbu se musíš podívat.“

„Doufám, že se k tomu bytu chováš s úctou.“

„Asi takovou, jakou si zaslouží. Stejně se stěhuješ, tak proč ta starost. Tenhle večírek už jsme měli udělat dávno, a ty to moc dobře víš, Maxi.“

Náhle se na kamaráda otočil a zvážněl.

„Jak to šlo s rodiči?“

Max si povzdechl. „Rozhodli se, že dnes večer odjedou vlakem do Vídně, díky Bohu za to.“

„A?“

„A… nakonec souhlasili. Smím se přestěhovat do Desavy spolu s vámi všemi zpustlíky.“

Richard ho poplácal po rameni. „Tak proč se tváříš tak chmurně, ty stará vojno? No tak, vždyť máš důvod slavit!“

Vstoupili do bytu a uvítala je exploze činorodého ruchu. Rádio Bredow chrčivě vyhrávalo, energické tóny klarinetu se prolínaly se sborem nadšených mladých hlasů a společně se rozléhaly prostorem pokojů s vysokými stropy.

Z bytu už zmizel prakticky všechen nábytek. Skupinka mladíků právě stáčela těžký vlněný koberec, pod nímž se leskly leštěné parkety, zatímco další lidé se natahovali na žebřících a rozvěšovali po stropě pestrobarevné závěsy z umělého hedvábí, které se všelijak překrývaly a vytvářely dojem, že se pokoje skládají z více místností.

Stranou od těchto prací se z úzké kuchyňky ozývalo živé štěbetání a vycházela odtud štiplavě nasládlá vůně cigaretového kouře a alkoholu. Útlá blondýnka si s pomocí zrcátka obtahovala oči uhlem, zatímco její rudovlasá společnice za neustálého brebentění míchala kouřící kotel vína, až jí z toho ruměné tváře doslova hořely a zářily. Blondýnka zachytila Maxův pohled a významně pozvedla jedno tenounké obočí na znamení, že moc dobře ví, jak potrhle kamarádčino nadšení působí.

Richard Maxovi podal lahev piva a rázně přerušil kouzlo okamžiku.

„No tak, tohle musíš vidět.“

Na druhé straně pokoje se otevíraly vysoké francouzské dveře do upraveně vyhlížející zahrady. Teplý noční vánek si v místnosti pohrával s hedvábnými závěsy a na okamžik je poodhalil tak, že Max zahlédl temné obrysy malby, která pokrývala celou jednu stěnu. Popošel blíž, aby si ji prohlédl.

Po obou stranách dveří byly namalovány dvě ohromné ženské postavy, snad strážkyně vchodu do zahrady. Vypínaly se od podlahy až ke stropu. Široce rozkročenýma nohama stály pevně na zemi a svalnatýma rukama jako by nad hlavami nesly váhu celé budovy. Stvořitel je musel uplácat z hrubé hlíny: stehna a prsa připomínala břidlicově šedé desky, náznak lůna byl bahnitě temný, tváře neurčité a neúprosné. Umělec svým hrubým štětcem dobře vystihl energii pohybu, ale něco v jejich vzhledu Maxe znepokojovalo. Byly na hony vzdálené ladným formám postav, tak často podpírajících těžká břemena v klasické řecké architektuře. Spíš mu připomínaly amazonky, které vystupovaly ze země a dávaly na odiv prostou, brutální sílu.

„Působivé, nemyslíš?“

Max v Richardově tónu postřehl směsici vzrušení a odporu. Vzhlédl k temným, netečným obličejům a zasmál se.

„Nemůžu se rozhodnout, jestli se mi líbí, nebo se jich spíš bojím.“

„Tak to by ses měl seznámit s jejich stvořitelkou.“ Richard se otočil a vyšel dveřmi ven.

Společná zahrada byla bludištěm květinových záhonků a okázalých živých plotů, obklopená po celém obvodu vysokou zdí. Řada papírových lampionů osvětlovala cestičku k terase, kde už byly přichystány židle a stoly, k nimž se mohli uchýlit hosté unavení letním vedrem. Lampiony visely nad celou scenérií jako přezrálé ovoce a jejich záře připomínala sluneční světlo prosvítající chrámovou vitráží. Každý zdobil namalovaný naivní obličej, jehož prázdné oči a rozšklebená ústa sestávaly z živelných motivů: země, vzduchu, ohně a vody.

Tato zářivá šňůra papírových perel se táhla až k terase, kde na dřevěných štafličkách seděla mladá žena, zabraná do malování. Právě dokončovala obličej na posledním zavěšeném lampionu: půlměsícové oči nad naducanými, rozesmátými tvářemi. Tmavé vlasy, sestřižené do krátkého bobu, měla umělkyně stažené hedvábným šátkem a jinak se halila do beztvarých šatů tabákově hnědé barvy. Richard se u štaflí zastavil, vylovil z kapsy dvě cigarety a zapálil je. Stoupl si na špičky a jednu z nich podal nahoru. Malířka ji beze slova vzala a pokračovala v práci.

Max chvilku počkal, jestli si jeho přítomnosti všimne, a pak se jako první rozhodl prolomit ticho.

„Richard se zmínil, že to vám vděčím za tu nástěnnou malbu.“

Nijak nereagovala, pokračoval tedy v hovoru.

„Nejsem si jistý, jestli můj bytný ocení míru odhalené kůže, ale…“ ukázal na zářící obličeje, pohupující se v horkém vzduchu, „tyhle jsou moc pěkné.“

Malířka se na něho konečně otočila a z jejích velkých šedých očí čišelo opovržení.

„A taky užitečné, není-liž pravda? Leda byste chtěl, aby si tu hosté zpřelámali kotníky.“

Začala slézat ze štaflí, přičemž utírala štětec do hadříku, který si vyndala z kapsy.

„Co se týče té malby, je to mé dílo, to je pravda. Musím se přiznat, že já si na odhalenou kůži docela potrpím, ale chápu, že vy možná ne.“

Nepatrně svraštila čelo a otočila se na Richarda.

„To je vždycky takový puritán?“

Max začal protestovat, že byl špatně pochopen, ale pak si všiml Richardova úsměvu. Dívce oči jiskřily potlačovaným potěšením z jeho viditelných rozpaků. Když už nedokázala dál předstírat pohoršení, vyprskla ve zvonivý smích a na Maxově dosud vážné tváři konečně zahrál uvolněný úsměv.

Richard nelenil a dal se do představování. „Bettina Vogelová, tohle je náš hostitel, Max Ehrlich. Budoucí velikán mezi architekty z Bauhausu.“

Max s hranou obřadností vysekl lehkou poklonu. „Je mi ctí vás poznat.“

„Takže vám se, Herr Ehrlich, nezamlouvá můj golem?“ pozvedla obočí v hraném pobouření.

„Co je proboha golem?“ zeptal se Richard.

„Drahý Richarde, jako vždy prokazuješ naprosto přízemní rozhled,“ vyplísnila ho. „Existuje příběh o rabínovi, který uplácal z hlíny postavu a přivedl ji k životu, aby mohla chránit jeho spoluvěrce z ghetta před pronásledováním.“

Všimla si, že Max se napůl úst usmívá.

„Copak – něco jsem popletla?“

„Ale kdepak. Jen jsem vždycky myslel, že legendu o golemovi znají v Německu jen Židé.“

Pokrčila rameny. „Profesor Adler ho jednou zmínil při přednášce o folkloru a mně to utkvělo v hlavě. Richard povídal, že máte zájem o malbu na téma živlů, tak mi motiv země přišel nadmíru vhodný.“

„To naprosto. Jen se obávám, že golemové jsou vždycky mužského pohlaví.“

Bettina si odfrkla. „A kdo o tom rozhodl?“

„Já bych v tom nic složitého nehledal. Golem měl být obdařen hlavně hrubou silou,“ neustupoval ze své pozice Max.

„Karyatidy jsou ženy a podpírají celé budovy, tak proč by to s golemem nemohlo být stejně?“

Max se křivě pousmál. „Já nejsem žádný odborník na golemy. A upřímně ani na ženy.“

Zalétl pohledem k Richardovi, který se mezitím opřel o štafle a pozoroval jejich kočkování.

„Richarde, co takhle mě trochu podpořit?“

„Tohle je tvůj boj, starouši. Hodně štěstí.“

Bettině zrudly tváře. „Nesnáším, jak nás vždycky zobrazují jen jako úslužné sochy, které akorát podpírají mramorové desky, jako kdyby to byly podnosy s čajem. Proč musí muži neustále srážet ženy na kolena?“

Max se jejímu náhlému výbuchu zasmál a pozvedl ruce, jako by se chtěl hájit.

„Přece si to není třeba brát tak osobně.“

„Proč bych neměla? Kritizujete mé dílo, a tedy i mě.“

Zhluboka natáhla z cigarety, pak ji zabodla do hadříku od barvy a na zem se snesla sprška žhavého popela.

„Muži si rádi myslí, že mají monopol na sílu, ale síla má více podob. Ženská síla je proměnlivá; dokážeme být tvárné jako hlína. Já osobně nemám ani nejmenší zájem o tvrdého, nepoddajného chlapa, ať už se považuje za kdovíjakého siláka.“

Když vyplivla závěrečnou větu, v očích jí zajiskřila nečekaná zuřivost.

„Že bychom tohle nechali až na seminář?“ vmísil se Richard. „Nehodlám se ani s jedním z vás opíjet, dokud se oba nepřevlečete.“

Otočil se k nim zády a vydal se zpátky na večírek.

„Maxi, jdeš?“

Max se pokusil zachytit Bettinin pohled a trochu zchladit její hněv, ale ona se mu vyhnula. S čelistí bojovně vysunutou si sbalila své malování. Zevnitř budovy Max zaslechl hlahol nových hlasů, které přehlušily hudbu a dožadovaly se jeho pozornosti. Chvíli zaváhal, ale pak se otočil a opustil potemnělou zahradu, natěšený na nadcházející noční radovánky.

Bettinu znovu uviděl Max až v brzkých ranních hodinách příštího dne. Tou dobou už byt doslova přetékal zpocenými těly, špinavými sklenicemi, cigaretovým kouřem a především nepříjemným povykem. Hlasy se vzájemně překřikovaly a nesmiřitelný souboj gramofonu s rádiem se halasně nesl tichým nočním vzduchem. Hosté se vyhrnuli do společné zahrady, kde se snažili uniknout kouři, horku a rámusu. Několik výtržníků se dalo do zpěvu, zatímco jiní zapadli do temnějších zákoutí, kde neohrabaně hledali jiný druh potěšení.

V kuchyni mezitím úřadoval Richard, který se dal s několika bouřlivými mladíky do hádky ohledně věčného významu politiky v umění a vůbec mu nevadilo, jak nesourodě jejich skupinka působí. Protože tématem večírku byly „živly“, jeden z nich se oblepil papírmašem a představoval molekulu vody, zatímco druhý doslova kráčel na hliněných nohou. Richard měl na sobě stále svou ručně pomalovanou kombinézu, zato Max se převlékl ze společenského obleku do vlastní interpretace „vzduchu“. Samé rovné linie a čistá jednoduchost: na míru šitá košile a široké oxfordské kalhoty, obojí z blankytného kepru. Zatímco ostatní se vyžívali v chaosu, Max hledal dokonalost v uměřenosti.

Proplouval hlavní místností, doléval skleničky a rozdával cigarety, dokud se nerozhodl zmocnit gramofonu. Za tónů Gershwina si k sobě do středu místnosti přitáhl onu blondýnku s pobaveně pozvednutým obočím, propletl s ní prsty a zlehka jí položil ruku na bedra.

Zvenčí začal doléhat čím dál větší rámus. Ozývalo se pokřikování, tleskání a podupávání. Hosté se začali zvědavě trousit ke golemy obklopeným dveřím, celí natěšení, jaká nová povyražení by všechen ten hlahol mohl slibovat. Maxe nakonec proud strhl také.

Dav se shromáždil kolem narychlo navršeného táboráčku z polen, která někdo objevil v dřevníku. Kolem ohně stálo šest mladíků, jejichž polonahá těla v jasu plamenů jantarově zářila. Pár jich Max poznal: někdejší akolyté charismatického profesora Ittena. Ten z Bauhausu před rokem odešel, ale jeho vliv tam dosud přetrvával.

Z ohně stoupal sloup kouře k noční obloze. Max se k němu přiblížil, když tu najednou se před ním vyloupla ze stínu postava mladé ženy, která vkráčela do kruhu světla ze sálajících plamenů. Byla zahalena do purpurové hedvábné róby, sahající až k zemi, a černočerného pláštíku, ozdobeného ručně namalovanými ohnivými kruhy. Hned mu došlo, kdo to je.

Bettina se zastavila, tvář zářící vítězným úsměvem. Roztáhla ruce, jako když se plavec připravuje ke skoku. Nasála ze shromážděného davu jakousi primitivní, divokou energii a otřásla se, jako by se pod ní už otevírala propast. Pak sáhla pod plášť a setřásla tenká ramínka šatů, které sklouzly na zem a odhalily všem její ozářené nahé tělo. Dav potěšeně zaryčel a srdce se rozbušila do rytmu podupávajících nohou.

Novopečená velekněžka se vystavila laskání plamenů. Její kůže zářila jako bělostný porcelán a v nočním vánku ji ještě ozdobila jemná husí kůže. Při pohledu na ni Maxem otřásl nový pocit; vzplanul náhlý žádostivý plamen, ale zároveň pocítil strach, že by se jí mohlo něco stát.

Náhle se z hlubin budovy začalo ozývat těžké bouchání. Max procitl ze zasnění. Někdo bušil na dveře. Kolem ohně se několik hlav pomalu natočilo ke dveřím. Údery nabíraly na síle. Davem proběhlo jediné slovo. Policie.

Bettina se tak zabrala do svého výstupu, že si snad ani neuvědomovala, jaké nebezpečí hrozí. Max se k ní prodíral shlukem těl, odstrkoval přihlížející a za chůze sbíral její poházené oblečení. Popadl ji za obnažená ramena a začal ji vystrkovat ze světla plamenů do okolní temnoty.

„Co to proboha děláš?“ vykřikla nechápavě.

Kdesi za nimi, v útrobách budovy, zaslechl štěkání rozkazů a rozbíjení skla.

„Musíme odsud vypadnout, jsou tu policajti. Ti studenty nesnáší, i když jsou jako myšky. Nic jim neudělá větší radost než nám radikálům namlátit. Jestli někdo cekne, že tu máme nahou ženskou, můžeme se těšit na noc v chládku. Gropius odpustí kdeco, ale i on by tě mohl vyhodit za obnažování na veřejnosti.“

„Scheiße!“ Pohledem střelila k okolním keřům. „Dostaneme se ven tudy?“

„Půjde to, ale asi bys na sebe měla hodit nějaké oblečení.“

Max jí vrazil do rukou hromádku hedvábí. Vrávoravě se ve tmě nasoukala do šatů. Pak ji zatáhl hlouběji do stínu, kde zahradu obklopovala vysoká zeď. Poklekl na jedno koleno. Ona se nevěřícně zasmála.

„To se vážně snažíš zachránit mou čest nabídkou sňatku?“

„Snažím se ti zachránit krk.“ Nastavil jí spojené ruce. Zazubila se, vyklouzla ze střevíčků a nechala se zvednout na zeď, přes kterou přelezla do bezpečí. Max si oprášil ruce a kolena a poodhrnul větve, za nimiž se skrýval. Spatřil, jak zhruba deset strážníků odvádí shromážděné hosty dovnitř budovy. Halas rádia a gramofonu náhle umlkl a kolem se rozhostilo hrozivé ticho.

Max zauvažoval nad kolotočem, který ho teď nepochybně čeká: obvinění, omluvy, nevyhnutelná pokuta a úklid nepořádku, který po večírku zůstal. Po chvilce rozvažování se obrátil ke zdi a vyskočil. Povedlo se mu zachytit za cihly a vyšvihnout se až nahoru, odkud seskočil na dlažbu ulice. Dopadl a ztěžka oddechoval. Bettina se opírala o zeď a obouvala si střevíce. Naklonila hlavu na stranu a u toho udržovala rovnováhu na jedné noze.

„Nemůžu se zbavit dojmu, že jsi své hosty ponechal napospas vlkům.“

„Už tomu tak bude,“ zakřenil se.

Hradbu stromů parku An der Ilm ozářily první ranní paprsky a odněkud z hloubi porostu se ozvalo zatrylkování kosa. Max pohlédl na hodinky. Bylo 4.14 ráno.

„Fräulein Vogelová, smím vás doprovodit domů?“

„Nezdá se ti, že bys měl radši zůstat a postavit se k tomu čelem?“

„Asi bych měl… ale upřímně, řekl bych, že procházka parkem bude příjemnější. Půjdeme?“

Nabídl jí rámě, ale ona ho uchopila za ruku, rozběhla se a tahala ho za sebou. Vzrušení z útěku je příjemně povzbuzovalo, takže bleskurychle doběhli do bezpečí stromoví, za neustálého ohlížení, jestli je někdo přece jen nezahlédl a nespustil poplach.

Když doběhli k rozlehlému březovému hájku, rozhodli se trochu zpomalit a popadnout dech. Jak se tak proplétali mezi kmeny, Max si nemohl pomoci a začal svou společnici blíže pozorovat: pohybovala se ladně, jako mladý stromek ve větru, i její dlouhé údy byly útlé jako svěží větvičky. Velké šedé oči seděly pod pozvednutým obočím a rovnou ofinou; křivka temně namalovaných rtů slibovala úsměv.

Poklidně dokráčeli na loučku. Z vysoké trávy vyplašili dva králíčky, kteří se rozběhli směrem k půvabnému bílému stavení s šedou břidlicovou střechou a zdmi porostlými popínavkami.

Bettina zvolnila krok. Ranní rosa jí smáčela lem červených hedvábných šatů a ztmavila je do barvy vína. V chladném vánku se dívka zimomřivě otřásla.

„Asi bych ti měla poděkovat za záchranu.“

„Přišlo mi, že jsem za to celé dost zodpovědný, koneckonců to byl můj večírek. Říkal jsem si, že tvoji rodiče by asi moc neocenili, kdyby se jim dcera vrátila domů s hanbou.“

„Nevím, jestli by si na mě moje rodina vůbec ještě dokázala udělat horší názor,“ vrhla po něm zatrpklý úšklebek. „Podle matky ze mě už jen studium umění v Bauhausu dělá div ne padlou ženu. Doufala, že touhle dobou ze mě bude žena statkáře a nebudu zahazovat mládí kvůli něčemu, co ona ani nechce zkusit pochopit. K tomu přidej bratra fašistu, který se děsí, že ze mě dělají radikála,“ zasmála se. „V tom má ovšem pravdu.“

„A co otec?“

„Ani jemu by se to nelíbilo, ale před pár lety umřel.“

„To je mi moc líto,“ zamračil se.

„Nemusí. Nikdo z nich mě tu sice nechce, ale aspoň jsem tady. A udělám cokoli, jen abych mohla zůstat.“

Zelení březového hájku začaly pronikat první sluneční paprsky. Zastavili se a bok po boku usedli na prosluněném místečku v trávě. Rukama i boky se málem dotýkali a oba si uvědomovali, jak málo je od sebe dělí. Nad hlavami jim ve vzduchu poletoval pyl; chmýří padalo ze stromů a vznášelo se ve slunečních paprscích. Max se vleže opřel o lokty a pokynul směrem k malebné bílé stavbě na konci trávníku.

„Vidíš ten dům? Ten patříval Goethemu. Něco na té jeho prostotě mi vyloženě lahodí, jako zamrzlá hudba. Sám bych chtěl navrhovat stavby, které v sobě spojují prvky elegantní a potřebné. Nic jiného není třeba.“

„Pro začínajícího architekta to zní jako celkem slušný manifest.“

„A jaký máš ty?“

„Budeš si myslet, že jsem strašně naivní. Nesměj se, ale… já skutečně věřím, že umění by mělo přinášet víc než jen krásu. Chtěla bych přijít s něčím přelomovým, nebo aspoň zanechat nesmazatelnou stopu. Proč bychom jinak na světě byli?“

Pyl je postupně pokryl jako sněhový poprašek. Bettina se nahnula, aby mu smetla ta zlatá zrnka z tváře. Zahleděl se do jejích velkých šedých očí, snad skoro černých, jak se v nich zrcadlilo vzrušení. Když ucítil dotek jejích prstů, na chvíli zavřel oči. Pak jí věnoval dlouhý, zamyšlený pohled, až se konečně uculil tak srdečně, že v nitru pocítil, jak ho úsměv zahřívá.

„Vskutku proč? Myslím, že jsi na dobré cestě.“

KAPITOLA TŘETÍ

Over-the-Rhine, Cincinnati

Srpen 1993

Taxík se hnal deštěm nasáklými ulicemi a Clara z okénka sledovala, jak se kolem ní míhají budovy. Alespoň tady v centru jí některé z nich připomínaly mnohapatrové, mnohaleté stavby, na něž byla zvyklá z domova. K pocitu prázdnoty se teď přidalo nervózní očekávání. Nevolnost narůstala s každým necitlivým otřesem, pokaždé když auto vjelo do výmolu a zkropilo chodník dešťovou vodou.

Taxikář pootočil hlavu a zahalekal, aby přehlušil zvuk rádia.

„Na jakým čísle vás na Sycamore vyhodím?“

Clara vytáhla papírek, který jí Peggy Forsytheová vtiskla do ruky.

„1046, domov důchodců Bide-A-While.“

„Jasan.“

Clara cítila, jak se na ni upírá jeho pohled ze zpětného zrcátka. Otočila hlavu a zahleděla se z okna ven. Na hovor neměla příliš náladu. Už se jí stihl zeptat na původ jejího přízvuku i jména a ona se začínala obávat, že další otázky zazní pokaždé, když se rozhodne otevřít ústa.

„Máte na druhým břehu Rýna rodiče?“ zeptal se najednou.

„Prosím?“

„Over-the-Rhine. Tak týhle části centra říkali Evropani, když se sem nastěhovali. Když tak slyším vaše méno, prostě mě napadlo…“

Rychle jeho myšlenkový pochod uťala. „Ne. Pokud vím, nikoliv.“

Pevněji sevřela cinkající krabici s porcelánem, zaťala zuby a snažila se překonat další vlnu únavy. Přemáhal ji lepkavý, nasládlý pach osvěžovače, zavěšeného na zadním skle. Zavřela oči, stáhla okénko a zhluboka se nadechla. Po chvíli si uvědomila, že zvenčí do auta proudí velmi odlišné aroma; slané, pižmové, čímsi povědomé jako návrat do dětských let. Hltavě ho nasála. Plíce jí naplnila nostalgie, kterou nedovedla pojmenovat.

„Tady máme fabriku na modelínu.“

Otočila hlavu a zjistila, že řidič se na ni v zrcátku usmívá. Ano, to muselo být ono. Únava z ní rázem opadla.

„Tý si člověk všimne pokaždý, i kdyby tudy jel milionkrát,“ poznamenal řidič. „Po čichu bych ji poznal kdekoli.“

V rádiu nějaké děvče sladce zacvrlikalo, že zbožňuje čísi úsměv. Claře začínalo být příjemněji. Písnička jí rozjasnila náladu a přišlo jí, že celé tohle místo prostě věčně drží nad vodou jakýsi nevinný, přímočarý optimismus.

Taxík zpomalil a řidič zastavil na autobusové zastávce u rušné křižovatky. Za popadaným pletivovým plotem se na ploše zhruba půl bloku rozkládal domov pro seniory Bide-A-While: čtyřpatrová budova z hnědých cihel, ozvláštněná alespoň nepatrně požárním schodištěm. Pod přečnívající stříškou vysedávalo u betonových stolků několik shrbených seniorů. Krátili si dlouhou chvíli hraním domina a unavenýma očima mžourali na okolní hemžení.

Clara zaplatila řidiči, přeběhla mokrý chodník a rychle zamířila do nitra temné budovy. Přes pustý vestibul prošla do dlouhé chodby s nízkým polystyrenovým stropem, na němž poblikávaly staré zářivky, osvětlující dlouhou řadu zavřených dveří. Budova nejevila žádné známky života, jen zpoza dveří, označených štítkem „Ředitelka“, se ozýval tlumený šum televize. Clara zaklepala, zprvu slabě, pak už s větším důrazem. Dveře se otevřely a ven vykoukla osoba v prošívaném silonovém županu. Clara si pomyslela, že věkem si budou velmi podobné, ale přece jí žena přišla jaksi mnohem starší.

„Moc se omlouvám za vyrušení, hledám paní Williamsovou.“

„A tu jste našla. Vy jste ta, co mi Peggy povídala, že koupila všechny moje sošky?“

„Ano, je to tak.“

Žena kousek ustoupila a pokynula Claře, ať vstoupí. Místnost byla plná nesourodého nábytku. V rohu byla upevněna televize a u zdi stály dvě prosklené skříně s léčivy, opatřené petlicí. Paní Williamsová posadila Claru do starobylého křesla, pokrytého průhledným vinylem, a sama se sesunula na pohovku, vedle drobného psíka nejasného plemene, kterého opatrně sebrala, objala masitou rukou a začala hladit.

„Moc jsem tomu nedávala, že by se jich Peggy dokázala zbavit. Nelíbily se mi.“

To ani mně, pomyslela si Clara.

„Nevím, jestli se Peggy zmínila, ale chtěla jsem se zeptat, jak se k vám vlastně dostaly.“

„Věnoval mi je jeden z našich nájemníků. Pan Ezra Adler z druhého patra.“

Claře náhle vyschlo v ústech.

„A je pan Adler dnes doma?“

„Božínku, kdepak, už umřel! Je to tak měsíc. Zápal plic.“

Clara cítila, jak z ní vyprchává všechno nadšení. Vyčerpaně se svezla do křesla. Paní Williamsová se zachmuřila.

„Vy jste ho znala? Peggy mi k tomu nic neřekla.“

Clara zavrtěla hlavou.

„Neznala jsem ho, ale doufala jsem, že by mi mohl pomoci najít mého otce.“

Promnula si čelo ve snaze trochu zmírnit drtivou únavu. Děsilo ji pomyšlení, že by absolvovala tak dalekou cestu, jen aby se nakonec ocitla ve slepé uličce.

„Jedna z těch figurek představuje Vikinga. Má matka také jednu takovou měla; pokud vím, více než dva exempláře neexistovaly. Před smrtí mi řekla, že ji vyrobil můj otec. Asi jsem byla naivní, ale doufala jsem, že kdokoliv tuhle druhou sošku vlastnil, by mi o něm mohl něco prozradit.“

Paní Williamsová ji podezíravě pozorovala.

„Vím akorát, že pan Adler dělal prý v Evropě za války nějaké výtvarné řemeslo. Když přišel sem, živil se výrobou reklamních modelů pro továrnu na modelínu. U nás bydlel tak posledních deset let, co odešel do důchodu.“

Vrhla na Claru zamračený pohled.

„Vy ale nemáte stejný přízvuk jako on. Jste snad taky z Polska?“

Clara zavrtěla hlavou a paní Williamsová pokrčila rameny.

„Co vím, říkal, že se tam narodil. Často si mě k sobě zval na posezení u kávy, když jsem mu nahoru nosila poštu a nové léky. To kafe vaříval strašně silné! Vždycky mě škádlil, když jsem si ho sladila, že prý jsem už sladká víc než dost.“

Zachichotala se s náhlou vřelostí, která Claru zaskočila. Pokračovala už jemnějším tónem.

„Chybí mi; patřil tu k těm nejlepším.“

Clara náhle dostala nápad: „Smím se zeptat, co se stalo s jeho pozůstalostí?“

„Všechno je ještě nahoře. Nic cenného, aby bylo jasno. Další nájemník mi tam přijde příští týden, tak jsem ty věci začala balit, že je odnesu do Goodwillu na charitu.“

„Nevadilo by vám, kdybych se tam zašla podívat? Jen abych to viděla na vlastní oči. Cestuji kvůli tomu opravdu zdaleka…“

Paní Williamsová upřela na Claru pronikavý pohled, jako by se v duchu rozhodovala, jestli jí stojí za čas a námahu.

„Nahoru to zvládnu sama; nechci vám být na obtíž.“

S těžkým, neochotným povzdechem si paní Williamsová odhákla od pasu velký kruh klíčů a chvíli se v nich přehrabovala, než jeden z nich vzala.

„Na druhém podlaží, pokoj 21. Šla bych s vámi, ale zrovna mi začíná pořad.“

„Děkuji. Budu tam jen chvilku,“ zvedla se Clara k odchodu. „Nezmínil někdy nějaké příbuzné, kteří zůstali v Polsku?“

Paní Williamsová už se otočila k televizní obrazovce, položila si nohy na stoličku a zvýšila hlasitost.

„O žádných nevím. Většina místních už na světě nikoho nemá, jinak by tu asi nebyli. Žijí sami, a sami i umírají.“

Za pár minut už Clara vystoupila ze stísněných útrob rozvrzaného výtahu a začala pátrat po pokoji Ezry Adlera. Zvuk několika nahlas puštěných televizí se s ozvěnou odrážel od tvrdých stěn a podlah. Hraný smích se mísil s výstřely, jinde zase povykující publikum svým výskotem přehlušovalo mastičkářské proslovy evangelického kazatele.

Clara míjela další a další dokořán otevřené dveře. Osamělí obyvatelé ve svých pokojích vysedávali v křeslech značky La-Z-Boy nebo polehávali na postelích s polyesterovými přehozy. Většina jich pozorně sledovala obrazovky, ale našlo se pár, kteří jen s pokleslými čelistmi zírali kamsi do dáli.

Poslední dveře byly jako jediné zcela zavřené. Clara vzala z kapsy klíč, vložila ho do zámku a snadno odemkla. Vstoupila do nevětrané místnosti, kde už se všude začala usazovat vrstvička prachu. Nábytku tu bylo pomálu; u okna malý stolek se dvěma hliníkovými židlemi, jedno křeslo ušák a úzká postel s pečlivě ustlanou tenkou peřinou ve starobylém povlečení. Uprostřed místnosti se kupilo několik krabic, jasně vypovídajících o působení paní Williamsové – hrnky, misky a pánve zabalila do novin a naskládala dovnitř spolu s obstarožní konvicí a malým Kaffeepresse. Na postranním stolku ležel štůsek zažloutlých brožur, na nichž si spousty nadšených dětí hrály s pozoruhodně precizně zpracovanými potvůrkami v základních barvách. Ezra Adler musel být svého času opravdový kouzelník s modelínou.

Clara prohrábla obsah krabic, ale nenašla nic, co by se týkalo života před odchodem do Ameriky. Posadila se na tvrdou matraci a pátrala pohledem po posledních pokladech člověka, který jí jako jediný mohl odpovědět na nejpalčivější otázku; kdo byl její otec? Vše, co po sobě Ezra Adler zanechal, měla na dosah ruky, ale on sám jí navždy unikl.

Minuty ubíhaly a ona tiše seděla a pozorovala zrnka prachu, která rozvířila, když vstoupila do nehybného horka. Věděla, že by už měla jít, ale nedokázala ze sebe setřást pocit strnulosti. Konečně v sobě našla dostatek energie, aby se zvedla a došla do přilehlé koupelničky, kde si chtěla opláchnout obličej. Koutkem oka postřehla, že u dveří visí na zdi dvě zarámované fotografie. Jedna byla opravdu stará a v sépiových tónech ukazovala jakéhosi vousatého, ramenatého muže. Na koleni choval malé dítko, strnulé jako panenka. Pod ní, ve druhém rámečku, se vyjímala skupinová fotografie, očividně z jiného období. Čtyři rozesmátí lidé na ní pózovali ve světlem zalitém ateliéru, obklopeni uměleckými výrobky, vysokými vázami a soškami.

Uprostřed stála krásná mladá žena s rozzářenýma očima, jíž na temných, vykrojených rtech pohrával náznak úsměvu. Na sobě měla upnutou sukni a v pase stažený kabátek se širokými rukávy. K lesklým vlasům si připnula nádherně tvarovanou čepičku. Kolem ní se rozestavili tři muži. Dva byli navlečeni ve volných bílých halenách, třetího se naopak honosil na míru šitým oblekem a brýlemi s kovovými obroučkami.

Clara na fotografii chvíli zvědavě zírala, ale bez větších emocí, dokud si nezačala uvědomovat, že co vidí, jí není úplně neznámé. S pocitem nenadálého prozření se jí nejasná předtucha zhmotnila před očima. Tahle krásná, živě působící žena je přece její vlastní matka.

Mladá Bettina vypadala na všech tehdejších fotografiích v podstatě stejně. Elegance, charisma a grandiózní styl z ní dělaly vděčný cíl fotografů, ale Claře se nikdy nepodařilo proniknout pod toto pozlátko. Z tohoto období matku znala jen v černé a bílé. V pouhých dvou barvách se zdála na míle vzdálená ženě, s níž Clara vyrostla – zrovna tak krásné, ale křehké jako skořápka, po jejímž povrchu se táhla celá síť jemňoučkých prasklin jako na poškozené glazuře.

Bettina jí připomínala porcelánovou panenku, kdysi rozbitou a pak znovu slepenou – kdokoliv si s ní hrál, palčivě si uvědomoval, jak snadno by se mohla znovu roztříštit, a tentokrát už nenávratně zničit.

Roztřesenýma rukama Clara sňala fotografii ze stěny a otočila starý dřevěný rámeček, držící pohromadě dvěma prorezlými špendlíky. Odstranila je a vytáhla ze skla fotku, na jejíž zadní stranu kdosi úhledným, pavoučím písmem napsal: V ateliéru Porzellanmanufaktur Allach, Dachau, s Maxem, Bettinou a Holgerem 1941.

I když Bettina o válečných letech nikdy nemluvila, Clara přece jen věděla, že život v Německu ji nepochybně poznamenal. Obrátila fotku a pokusila se určit, který z mužů by mohl být Ezra Adler. Menší z těch dvou v bílém měl stejně rozložitou postavu a širokou hruď jako muž z první fotografie s dítětem. Podívala se na něho ještě jednou zblízka; ano, to musel být on. V bílé haleně, s bradou vystrčenou a porcelánovým králíčkem v ruce.

Něco ji na obrázku zaujalo. Hmátla do náprsní kapsy a vyndala čtecí brýle z želvoviny. Natočila fotografii ke světlu. Pod bílou halenou měli oba muži očividně stejný oděv. Těžký bavlněný mundúr se širokými pruhy; nade vší pochybnost stejnokroj, jaký nosili vězňové v nacistických koncentračních táborech.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Berlín

Podzim 1932

Nad Berlínem visela hustá mlha, v níž se utápěly první paprsky listopadového rána. Skřípala kola tramvají a lidé přebíhali mezi budovami se zvednutými límci a pohledy sklopenými k zemi. V parcích a na bulvárech shazovaly vysoké stromy své poslední lístečky a z nakupeného listí se šířila nasládlá vůně tlení.

V podkroví úzkého měšťanského domu se na posteli povaloval nahý Max. Ještě spal; s údy všelijak zkroucenými a vytrčenými připomínal Schieleho črty a peřinami byl omotaný jako přístavními lany. Od onoho památného výmarského léta, kdy se poznali, uběhlo sedm let, a Bettina už se za tu dobu stihla seznámit se všemi konturami jeho těla jako s vlastními; jeho širokými rameny a úzkým pasem, jeho oříškovými kudrlinami a plnými, měkkými rty, lahodnými jako to nejjemnější ovoce.

Po prvním setkání se spolu přestěhovali do bauhauského kampusu v Desavě a zdálo se, že mají před sebou budoucnost zářnou jako paprsky pableskující na hladině Labe. Naděje na světlé zítřky se jim zrcadlila ve tvářích, když společně bok po boku pracovali, a první mráčky se objevily až později, v podobě místních nacistů, kteří jim začali znepříjemňovat život. Pocítili hněv, dokonce i strach, ale byli ještě mladí a Berlín nabízel bezpečné útočiště.

Nyní, vysoko nad ruchem města, se Bettina schoulila na židli u nohou postele a snad po tisící si začala črtat dobře známou figuru svého milého. Prsty uhlem začerněnými naznačila oblouk klíční kosti a zvýraznila ladnost jeho rukou s dlouhými prsty. Za dne se tak dokonale kontroloval, že měla neustále potřebu zachytit jeho spící, nespoutaně malátné alter ego.

Tak se do své činnosti zabrala, že si ani nevšimla jeho vrtění. Už si zvykl budit se do role múzy, obzvlášť posledních pár měsíců. Bettina se nechávala zcela pohltit svou prací, kdykoliv se tlak okolního světa stával nesnesitelným. Chvatný odchod z Desavy a přestěhování do Berlína vyvolaly nebývalou vlnu produktivity. Její mentor, ruský malíř Vasilij Kandinskij, ji povzbuzoval ve snaze proniknout do expresionismu – a ona pod něžnými paprsky jeho pozornosti umělecky rozkvetla. Max jí záviděl; jeho talent vycházel z řemeslné zručnosti a zkušenosti, zatímco ona jako by čerpala z bezedné studnice tvořivosti.

Max ji sledoval zastřenýma, tmavě šedýma očima, soukající se ze zmuchlané peřiny. Zazíval, protáhl se a promnul si tvář. Načechral si svou nezbednou čupřinu a ústa se mu pozvolna roztáhla do širokého úsměvu.

„Mein kleines Kaninchen… vrať se do postele, ty můj králíčku.“

Z hlasu mu ještě zněly tóny spánku, které lákaly k lenošení zrovna tak jako vyhřáté lůžko.

Krátce vzhlédla a odbyla ho mávnutím, plně soustředěná na správné zachycení úhlu jeho paže, ale kouzlo bylo přece jen zlomeno. Neochotně odložila uhel, usmála se na Maxe, zvedla se a protáhla. Nohy jí zdřevěněly a ani si toho v zápalu práce nevšimla. Zasmála se nepříjemnému pocitu a za zuřivého mnutí odkrvených údů odkulhala k nevelkému sporáku.

„Začínám stárnout.“

Popadla Kaffeepresse a nalila jeho obsah do dvou hrnků, které donesla k posteli. Lehla si k Maxovi a stulila se do oblouku jeho těla. Maxova ruka jí přejela po boku a zašmátrala pod bleděmodré hedvábné kimono, do hřejivých hlubin jejího jemného těla, ale ona pevně sevřela stehna a vetřelce hlouběji nepustila.

„Kdepak, musím se připravit, mám ještě do večera spoustu povinností. Za hodinu mám domluvenou schůzku s Richardem v galerii a už teď je jasné, že se zpozdím.“

Navzdory nesmlouvavému tónu se však z postele nezvedala. Maxovy prsty v průzkumu nepokračovaly, ovšem ani se nestáhly. Jeho ruka zůstávala na svém místě a vyvíjela tlak právě tak jemný, aby si nezasloužila setřást, ale přece jen výrazný natolik, že se Bettina nemohla soustředit. Uvolnila se a dýchala zhluboka a pomalu.

„No tak, co všechno máš ještě v plánu?“ zašeptal jí za zátylkem.

„Přestaň mě rozptylovat.“

„To přece nedělám, snažím se ti pomoct.“

Zasmála se. „Jak myslíš. No, musím si ověřit, jestli to nové plátno pověsili po pravé straně vchodu – představ si, že ho původně dali až dozadu. Tam je osvětlení mizerné.“

Nasál její vůni.

„Taky potřebujeme víc vína, ať tam nejsme na suchu. To by byla katastrofa.“

Zatímco mluvila, jeho modelářské prsty, tak obratné, že dokázaly z ničeho stvořit nový svět, dále jemně, ale neúprosně tlačily, až se jí všechny myšlenky na dnešní úkoly a povinnosti začaly vytrácet z hlavy a úzkost se rozplynula. Celým bytím se podvolila jeho síle a ponořila se do hlubin touhy, kde kromě nich dvou neexistovalo nic.

Ještě o hodinu později Bettina stále pociťovala Maxův dotek, zatímco se myla a oblékala. Pobíhala po bytě a chvatně sbírala vše, co potřebovala. Nějak se jí podařilo roztrousit své věci do všech koutů místnosti, i když věděla, že Maxe taková nepořádnost rozptyluje, ale ať už jí domlouval jakkoliv, věděla, že tohohle zlozvyku se nezbaví. Jednu punčochu našla okamžitě, zato druhá jí dlouho unikala, dokud ji nezahlédla vyčuhovat zpod polštáře. Jemně si ji natáhla přes koleno, uvázala na stehně a pak už jen uhladila sukni.

Max mezitím ve světle střešního okna pracoval na svém modelu nové dálnice. Dělalo jí starosti, že by si v přítmí mohl zničit oči; její ateliér v Desavě byl celý bílý a prosvícený velkými okny. Ta prostota jí chyběla, i když život v Berlíně byl vzrušující; město překypovalo energií, ale mělo i své stinné stránky.

„Máš všechno?“ ozval se Max. Zrak od stolu nezvedl, na to se příliš soustředil, ale ona ani na okamžik nezapochybovala, že se o ni upřímně zajímá.

„Skoro. Neviděl jsi někde moje portfolio?“

Mávl rukou směrem k pohovce. „Nechala jsi ho pod kanapem, když jsi včera večer přišla.“

„Máš pravdu! Jak si to jen pamatuješ, ty chytrolíne?“

Klekla na podlahu a portfolio vylovila; dvě svázané desky z borového dřeva, opatřené na vrchu ouškem z hrubé kůže, po straně podepsané vzletným tahem křídy. Umístila ranní črtu mezi další, méně dotažené skici tvarů a podob, z nichž každá představovala jinou fázi cyklu abstrakcí, na němž právě pracovala.

Do tmavých vlasů si nasadila jemně rudohnědý baret, který ještě před zrcadlem správně naklonila, a skousla si rty, aby se hezky nalily.

„Už bys měla jít, nebo tě Richard sežere zaživa.“

Richard, její nejlepší přítel a pomocník už dlouhých deset let. Dnes už jí v podstatě dělal manažera a podle všeho mu nijak nevadilo opustit vlastní umělecké ambice a věnovat se spíše obchodování a vytváření konexí. Oba s Maxem věřili v její talent a živili v ní vůli a odvahu pokračovat se svou dráhou.

„Stává se z něho hrozný ras, ale nemůžu si stěžovat. Má přesně ty instinkty, které mi při vystavování obrazů chybí.“

„Tvůj nejvěrnější šampion. Tedy druhý nejvěrnější…“

Bettina k němu přešla, položila mu bradu na rameno a jednou rukou ho zezadu objala.

„Jak ti to jde?“

„Pomalu.“

„Závidím ti tu přesnost.“

„Ta ti přece taky nechybí,“ usmál se.

„Ne, ale nemám tvou soustředěnost a sebekontrolu; můj mozek je moc divoký a já ho nedokážu zkrotit.“

Stáhl ji k sobě do klína. „Tvůj duch si nezaslouží krotit, tak tím neztrácej čas.“ Pevně ji přivinul, ale oba věděli, že dlouhé objetí si teď nemohou dovolit.

„V kolik dorazí rodina?“ zeptal se.

„Proboha, ti sem nepřijdou – jen si představ, jak by to vypadalo. Pro všechny bude nejlepší, když budeme pokračovat v přetvářce. Dohodla jsem se s nimi, že se potkáme v galerii.“

Z tepla a bezpečí Maxovy náruče se jí nechtělo nikam chodit. Po pravdě se děsila, jak bude rodina na její díla reagovat. Bratr svůj odpor k modernímu umění nijak netajil a byla si jistá, že ani matka její tvorbu nepochopí. Tolik se odstřihla od svého rodného zapadákova, že už jí připadal jako cizí svět.

„Prost!“