JUNIPER HILL

NA ÚPATÍ

DEVNEY PERRY

Série EDENOVI

DÍL 1.

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © 2021 JUNIPER HILL by Devney Perry

Cover Sarah Hansen © Okay Creations

Translation © Žaneta Ziecinová, 2024

Original English title: JUNIPER HILL

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-701-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-702-5 (mobi)

KAPITOLA 1

MEMPHIS

„Juniper Hill. Juniper Hill.“ Znovu jsem zkontrolovala poznámku na lepicím papírku u držáku na nápoje, abych se ujistila, že mám v navigaci správně zadaný název ulice. Juniper Hill. „Tady žádný Juniper Hill není!“

S každým slovem jsem jednou praštila dlaní do volantu. Zaplavil mě pocit marnosti, když jsem se zoufale rozhlížela po okolí po nějakém značení a nenacházela ho.

Drake vzadu v autosedačce ječel, plakal naříkavým, srdcervoucím pláčem a obličej měl brunátný. Jak dokázal tak malý človíček vydávat takový hluk?

„Omlouvám se, zlatíčko, už tam skoro jsme.“ Museli jsme být blízko. Tahle příšerná cesta už musela být u konce.

Drake plakal a plakal, mojí omluvy si vůbec nevšímal. Bylo mu pouhých osm týdnů, a pokud byla tato cesta těžká pro mě, pro něj to byla učiněná muka.

„Všechno jenom kazím, viď?“

Možná jsem s tou cestou měla počkat, dokud nebude starší. Možná jsem měla zůstat v New Yorku a se vším se vypořádat. Možná jsem mohla udělat sto jiných rozhodnutí. Tisíc.

Po několika dnech v autě jsem začala všechna svoje rozhodnutí zpochybňovat, obzvláště tohle.

Utéct z města se zdálo být nejlepší volbou. Ale teď…

Drakeův nářek říkal něco jiného.

Přišlo mi, jako by uběhlo deset let od chvíle, kdy jsem zabalila svůj život – náš život – do auta. Dříve jsem bývala dívkou, která vyrostla v luxusním sídle. Dívkou, která měla k dispozici soukromé letadlo. Když mi došlo, že jediný majetek, který jsem měla nyní, se vešel do sedanu volvo, cítila jsem se zahanbeně.

Ale rozhodla jsem se sama. A teď už bylo příliš pozdě z toho vycouvat.

Ujeli jsme tisíce mil a dojeli do Quincy. Místa, kde začneme od začátku. Tedy začali bychom, pokud se nám podaří najít Juniper Hill.

V uších mi zvonilo. Bolelo mě u srdce. „Pššt, děťátko. Už tam skoro jsme.“

Buďto nerozuměl, nebo mu to bylo jedno. Měl hlad a potřeboval přebalit. Plánovala jsem obojí udělat ihned, jakmile dorazíme do podnájmu, ale po téhle cestě jsme projížděli už potřetí.

Ztraceni. Ztratili jsme se v Montaně.

Ujeli jsme takovou dálku, jen abychom se ztratili. Možná jsme byli ztraceni už od toho rána, kdy jsme opustili město. Já jsem možná byla ztracená roky.

Odemkla jsem telefon a zkontrolovala GPS polohu. Moje nová šéfka mě varovala, že tato cesta na mapě zatím není, takže mi poslala směrové body. Asi jsem si je zapsala špatně.

Drakeovi se zlomil hlásek. Na zlomek vteřiny přestal plakat, ale jen aby si doplnil vzduch do plic a mohl pokračovat v křiku. Ve zpětném zrcátku a v zrcátku nad jeho hlavou jsem viděla, že má tvářičku úplně rudou a nakrčenou a ruce zaťaté v pěsti.

„Nezlob se,“ špitla jsem a slzy mi rozostřily zrak. Stékaly mi po tvářích tak rychle, že jsem je ani nestíhala otírat.

Nevzdávej se.

Svými vzlyky jsem se přidala k synkovi a raději jsem sjela ze silnice, abych zastavila u krajnice.

Bože, jak jsem si přála, aby to skončilo. Jak dlouho se dokáže člověk držet konce provazu, než jeho sevření povolí? Jak dlouho žena vydrží, než se zhroutí? Odpověď zjevně zněla – z New Yorku do Montany. Pravděpodobně jsme se nacházeli pouhou míli od našeho cíle, ale zdi se začínaly bortit.

Jakmile jsem zastavila, usedavě jsem se rozvzlykala a slzy mi stékaly po tvářích, objímala jsem volant a přála si, aby mě dokázal obejmout nazpátek.

Nevzdávej se!

Pokud by šlo jen o mě, vzdala bych se už před pár měsíci. Ale Drake na mě spoléhal, že to zvládnu. Přežije to, že ano? Nebude si pamatovat, že jsme strávili pár příšerných dní v autě. Nikdy si nevzpomene, že jsem první dva měsíce jeho života proplakala. Nebude si pamatovat, že dnešek, přestože měl být začátkem našeho nového, šťastného života, byl ve skutečnosti pátým nejhorším dnem života jeho matky.

Nevzdávej se!

Pevně jsem zavřela oči a na minutu se odevzdala pláči a vzlykům. Poslepu jsem nahmatala knoflík na dveřích a stáhla si okýnko. Čerstvý vzduch by mohl odehnat pach mnoha dní v autě.

„Omlouvám se, Drakeu,“ zamumlala jsem, když nepřestával plakat. Podobně jako já. „Omlouvám se.“

Lepší matka by pravděpodobně vystoupila z vozu. Lepší matka by svého syna pochovala, nakrmila a přebalila. Jenže potom bych ho opět musela naložit do autosedačky a on by znovu spustil, jako dnes ráno, kdy vydržel brečet hodinu.

Nejspíše by mu bylo lépe s jinou matkou. S matkou, která by ho nenutila cestovat přes celou zemi.

Zasloužil si lepší matku. A lepšího otce.

To jsme měli společné.

„Dobrý den, paní.“

Zalapala jsem po dechu a leknutím málem vyskočila ze sedadla, když hluk pláče prořízl ženský hlas.

„Omlouvám se.“ Krásná policistka s tmavými vlasy za okýnkem zvedla ruce.

„Ach, panebože.“ Přiložila jsem si ruku na srdce a druhou odstrčila pramen světlých vlasů ze svého obličeje. Ve zpětném zrcátku jsem zahlédla modré a červené světlo z majáku policejního vozu. Krucinál. To poslední, co jsem potřebovala, byla pokuta.

„Omlouvám se. Přejedu jinam.“

„To nemusíte.“ Naklonila se, aby nakoukla dovnitř. „Všechno v pořádku?“

Přikývla jsem a rychle si otřela obličej a osušila slzy. Přestaň brečet! Přestaň brečet! „Jenom špatný den. Vlastně, hodně špatný den. Asi pátý nejhorší v mém životě. Šestý. Ne, pátý. Jsme v autě už pár dní a můj syn nepřestává brečet. Má hlad. Já mám hlad. Potřebujeme se prospat a dát si sprchu, ale ztratila jsem se. Jezdím po okolí už třicet minut a nemůžu najít místo, kde budeme bydlet.“

A teď jsem ještě k tomu blábolila před policistkou. Fantastické.

V dětství jsem blábolila pokaždé, když mě moje chůva přistihla při nějaké nepravosti. Nerada jsem se ocitala v nepříjemných situacích a snažila jsem se z nich dostat mluvením.

Táta tomu říkal vymlouvání. Avšak bez ohledu na to, kolikrát mi za to vynadal, z blábolení se stal můj zvyk. Zlozvyk, kterého se budu snažit zbavit někdy v budoucnu, až nebudu prožívat jeden z deseti nejhorších dnů ve svém životě.

„Kam jedete?“ zeptala se ta žena a střelila pohledem po Drakeovi, jenž stále křičel.

Bylo mu ukradené, že nás kontrolovala policistka. Měl spoustu práce s tím, aby jí sdělil, že jsem příšerná matka.

Nahmatala jsem lepítko a zvedla ho, aby ho viděla. „Juniper Hill.“

„Juniper Hill?“ Svraštila obočí, zamrkala a dvakrát si nápis přečetla.

Stáhl se mi žaludek. Bylo to zlé? Nacházela se naše lokace v pochybné čtvrti, nebo tak něco?

Snažila jsem se najít si ve Quincy podnájem, ale téměř žádné nebyly k mání. Nabídka obsahovala pouze třípokojové nebo čtyřpokojové domy, ale nejenže jsme tolik prostoru nepotřebovali, nájem za ně navíc přesahoval náš rozpočet. Vzhledem k tomu, že to bylo poprvé, kdy jsem ve svém životě nějaký rozpočet měla, byla jsem rozhodnutá se ho držet.

Takže jsem zavolala Eloise Edenové, která mě najala na práci v hotelu, že se přece jen do Quincy přestěhovat nemohu.

Slíbila mi, že mi byt sežene, a mě napadlo, že nade mnou stojí strážný anděl. Jenže teď to vypadalo, že tento byt je ve skutečnosti nějaká chatrč v horách a my skončíme mezi dealery pervitinu a zločinci.

Co už. Dnes bych raději brala narkomany a vrahy než strávit dalších dvacet čtyři hodin v autě.

„Ano. Víte, kde to je?“ Rozhodila jsem rukama. „Navigace mě vede sem. Ale tady žádná cesta s označením Juniper Hill není. Vlastně tu není vůbec žádné značení.“

„Cesty na montanském venkově nebývají označené skoro nikdy. Ukážu vám cestu.“

„Vážně?“ pípla jsem, zatímco se mi do očí nahrnuly další slzy.

Bylo to už dlouho, kdy mi naposledy někdo pomohl. Malá gesta nejvíce vynikají, když jsou vzácná. V uplynulém měsíci mi nabídli pomoc pouze lidé z Quincy. Eloise. A nyní tato překrásná paní.

„Samozřejmě.“ Natáhla ruku. „Já jsem Winslow.“

„Memphis.“ Popotáhla jsem, potřásla jí rukou a zrychleně mrkala, abych zamáčkla slzu. Bylo to marné. Vypadala jsem přesně jako troska, kterou jsem byla.

„Vítejte ve Quincy, Memphis.“

„Děkuju.“ Vydechla jsem a ty zatracené slzy mi dál stékaly po tvářích.

Smutně se na mě pousmála a potom pospíchala ke svému vozu.

„Budeme v pořádku, děťátko.“ Do hlasu se mi vloudila trocha naděje, když jsem si osušila obličej.

Drake nepřestával plakat, ani když jsme sjeli ze silnice a následovali Winslow k lesíku. Mezi stromy vedla úzká cesta.

Tuhle cestu jsem minula. Třikrát. Až na to, že to nebyla opravdová cesta. Rozhodně nevypadala, že by vedla k obytné čtvrti. Winslow se rozsvítila červená brzdová světla, zpomalila a odbočila z cesty. Za pneumatikami se jí prášilo, jak pokračovala dál a dál od silnice.

Kola nadskakovala na výmolech a hrbolech, ale to kodrcání pomohlo, protože Drakeův křik se změnil na fňukání. Zatáčeli jsme ke kopci, který se tyčil nad stromy. Jeho stěna byla pokryta zelenými keři.

„Juniper Hill.“

Páni. Byla jsem idiot. Kdybych předtím zastavila a rozhlédla se kolem sebe, nejspíš bych na to přišla.

Zítra. Zítra už budu Montaně věnovat pozornost. Dnes ne.

Cesta vedla další míli podél stromů, až jsme nakonec naposledy zabočili a tam, na louce se zlatou trávou, stál nádherný dům.

Žádná horská bouda. Žádní pochybní sousedé. Tato nemovitost byla jako vystřižená z časopisu o bydlení a designu.

Jednopatrový dům rozprostřený do délky i do šířky s kopcem v pozadí. V černém obložení vynikaly ohromné plochy křišťálově průzračného skla. Kde jiné domy mají zdi, tento dům měl okna. Skrz ně jsem viděla otevřenou kuchyň a obývací pokoj. A na druhém konci ložnici s bílými povlaky na posteli.

Při pouhém pohledu na polštáře jsem si zívla.

Stranou od domu stála široká přízemní garáž pro tři auta, se schody vedoucími do prvního patra. Eloise říkala, že mi našla podkrovní byt.

To muselo být ono. Náš dočasný domov.

Winslow zaparkovala na kruhové příjezdové cestě ze štěrku. Zastavila jsem za ní a pospíchala dozadu, abych zachránila svého syna. Jakmile jsem ho odpoutala, zvedla jsem si ho na rameno a dlouze ho objala. „Jsme tu. Konečně.“

„Už měl plné zuby té autosedačky.“ Přišla k nám Winslow a mile se usmívala. „Mám dvouměsíčního syna. Občas je v autě rád. Ale většinou spíš ne.“

„Drakeovi jsou taky dva měsíce. A byl statečný,“ povzdechla jsem si. Když teď konečně přestal plakat, mohla jsem zase dýchat. „Byla to dlouhá cesta.“

„Z New Yorku?“ zeptala se a pohlédla na moji poznávací značku.

„Ano.“

„To je dlouhá cesta.“

Doufala jsem, že to stálo za to, protože jsem se v žádném případě nehodlala vracet zpátky. Odteď už pouze kupředu. Město patřilo do vzpomínek.

„Jsem velitelka místní policie,“ oznámila mi Winslow. „Znáte se s Eloise Edenovou, že?“

„Ehm… ano?“ Už jsem se o ní zmínila?

„Byla jste odhalena. Memphis není úplně obvyklé jméno a Eloise je moje švagrová.“

„Aha.“ Sakra, sakra, sakra. Byla to švagrová mojí nové šéfky a já jsem se právě předvedla v tom nejhorším možném světle. „Ehm… jaká je ta pravděpodobnost?“

„Ve Quincy? Dost veliká,“ odpověděla. „Budete pracovat v hotelu?“

Přikývla jsem. „Ano. Jako pokojská.“

Než stihla Winslow cokoli říct, otevřely se dveře od domu a ven vyběhla krásná brunetka, která se usmívala a mávala.

Eloise. Její oči jiskřily stejně modrou barvou jako zářijová obloha bez mraků.

„Memphis!“ Pospíchala ke mně. „Jsi tady.“

„Ano,“ vydechla jsem a přesunula Drakea na druhou ruku, abych si s ní mohla potřást.

Líčila jsem se naposledy před dvěma dny v hotelu v Minnesotě, a to už smyly slzy a pot. Své blond vlasy jsem měla stažené v ledabylém culíku a na bílém tričku oranžové skvrny od energetického nápoje, který na mě explodoval dnes ráno. Ani vzdáleně jsem se nepodobala té Memphis Wardové, která před pár týdny s Eloise vedla pohovor přes internet. Ale byla jsem to já. Nemělo smysl skrývat realitu.

Byla jsem troska.

Eloise se přihrnula ke mně, moji napřaženou ruku ignorovala a rovnou mě objala.

Ztuhla jsem. „Pardon, určitě jsem cítit.“

„Vůbec ne,“ zasmála se. „S Winn se už znáte?“

Přikývla jsem. „Byla moc hodná a pomohla mi, když jsem se ztratila.“

„Ale ne,“ Eloise ztuhl úsměv na rtech. „Dala jsem ti špatné údaje?“

„Ne,“ mávla jsem rukou, „jenom jsem nikdy nejela po polní cestě. Nečekala jsem to.“

Do této cesty jsem vlastně řídila málo. Jistě, v New Yorku jsem měla auto, ale i s řidičem. Naštěstí jsem za volantem strávila dostatek času přejížděním z Hamptons a zpět, abych měla jistotu, že tuhle cestu zvládnu.

„Můžeme pomoct s vybalováním?“ zeptala se Winslow a ukázala k bytu.

„Ach ne, to je v pořádku. Zvládnu to.“

„Pomůžeme.“ Eloise otevřela kufr od mého auta.

Cestovní tašky a kufry, které jsem tam nacpala, málem vypadly ven. Ano, všechny moje věci se vešly do mého volva. Což ovšem neznamenalo, že nebyla výzva je tam všechny vtěsnat.

Přehodila si tašku přes rameno a zvedla kufr.

„Vážně, udělám to sama.“ Při pohledu na svou novou šéfku táhnoucí moje věci jsem zrudla v obličeji. V tašce, kterou nesla, bylo moje spodní prádlo a tampony.

Ale Eloise mě ignorovala a odhodlaně kráčela ke kovovým schodům u garáže.

„Věř mi,“ Winslow přistoupila ke kufru, „čím dřív pochopíš, že s Eloise se nemá smysl hádat, tím snadnější tvůj život bude. Je vytrvalá.“

Stejně jako odmítala poslouchat, když jsem musela nabídku práce v hotelu odmítnout kvůli bydlení. Nakázala mi přijet do Montany a slíbila mi, že zajistí, abychom měli po příjezdu kde bydlet.

„Něco na tom bude,“ zachichotala jsem se. Byl to můj první smích od… no, po dlouhé době.

Přitiskla jsem si Drakea blíž k sobě a vdechla jeho miminkovskou vůni. Jak jsem tam stála s nohama na zemi, mohla jsem konečně zase dýchat. Jeden úder srdce. Dva. Nechala jsem si podrážky bot ohřát štěrkem. Srdce se mi z krku vrátilo do hrudníku.

Zvládli jsme to.

Quincy možná nebude naším domovem navěky, ale navěky je pro snílky. A já jsem přestala snít toho dne, kdy jsem začala seřazovat své nejhorší dny. Bylo jich tolik, že to byl jediný způsob, jak se posouvat kupředu. S vědomím, že žádný z nich nebyl tak hrozný jako můj nejhorší den. S vědomím, že když jsem přežila ten nejhorší den, zvládnu i druhý, třetí a čtvrtý.

Dnešek jsem určila za pátý nejhorší.

Začalo to na čerpací stanici v Severní Dakotě. Zastavila jsem tam, abych se trochu prospala. Dvacet minut, víc jsem nepotřebovala. Potom jsem se plánovala vrátit k jízdě. Drake spinkal a já ho nechtěla probudit přenášením do nějakého omšelého hotelu.

Spánek v autě bylo ukvapené rozhodnutí. Myslela jsem si, že pod ostrými světly parkoviště jsem v bezpečí. Nespala jsem ani pět minut, když mi na okno zaklepal řidič kamionu a olizoval si rty.

Uháněla jsem pryč a snad jsem mu při tom přejela prsty u nohou.

Další hodinu mi zběsile tlouklo srdce, ale jakmile adrenalin vyprchal, pod kůží se mi usadila hluboká únava. Obávala jsem se, že bych mohla usnout za volantem, takže jsem sjela z dálnice, vystoupila z auta a pod hvězdami chvíli běhala na místě. Protahovala jsem se celých třicet vteřin, než mi pod tričko vletěl nějaký hmyz a dvakrát mě štípl pod žebra.

Ta bodnutí mě udržela vzhůru další hodinu.

Za svítání jsem našla další sjezd, kde jsem zastavila a přebalila Drakea. Jakmile jsem ho zvedla z autosedačky, pozvracel se mi na tričko, takže jsem se musela otřít vlhčenými ubrousky. Za normálního dne by mi to nevadilo. Ale v tu chvíli to byla ta poslední kapka a já měla blízko ke zhroucení.

Po poslední zastávce na čerpací stanici začal Drake plakat a vyjma pár krátkých přestávek na spaní už vlastně nepřestal.

Po mnoha hodinách toho křiku jsem byla vyřízená, vyčerpaná, vystrašená a na nervy.

Emoce ve mně bojovaly o to, která zaujme první místo. Která bude ta, jež mě dostane za hranu.

Ale zvládli jsme to. Nějak jsme to zvládli.

„Pojď, půjdeme se podívat na náš nový domov.“ Dala jsem Drakeovi pusu a on se začal svíjet – musel být hladový. Potom jsem si ho přesunula na jednu ruku a druhou jsem zvedla další tašku, jenže jsem zapomněla, jak je těžká. Nylonový popruh se mi vysmýkl z ruky a taška dopadla na zem. „Uff.“

„Vezmu to,“ ozval se za mnou hluboký, drsný hlas, následovaný křupáním bot na štěrku.

Narovnala jsem se, připravená se usmát a představit se, ale jakmile jsem spatřila muže mířícího ke mně, měla jsem v hlavě vymeteno.

Vysoký. Mohutný. Potetovaný. Nádherný.

Proč jsem včera v noci musela jet bez zastávky? Proč jsem nezůstala v hotelu se sprchou?

Ale nenacházela jsem se na místě, kde bych se mohla zamilovat. Nová Memphis – máma Memphis – měla spoustu práce s vypráním skvrn od kojeneckého mléka ze svých triček, natož aby se parádila před muži. Ale bývalá Memphis – nezadaná, bohatá a vždy připravená na orgasmus nebo dva – té se vážně, vážně líbili sexy vousáči.

Sklonil se, zvedl tašku a z auta vytáhl největší kufr. Rukávy šedého trička mu obepnuly bicepsy, jak je napjal, když obě zavazadla nesl směrem ke garáži. Úzké boky. Šlachovitá předloktí. Dlouhé nohy v sepraných džínech.

Kdo to byl? Žil tu? Záleželo na tom?

Drake zakňoural a ten zvuk přeťal laserový paprsek mého upřeného pohledu na vytvarovaný zadek toho chlapa.

Co to se mnou sakra bylo? Spánek. Potřebovala jsem se vyspat.

Než si někdo všiml, jak zírám, urychleně jsem sklopila hlavu, popadla ze zadního sedadla přebalovací tašku a vydala se za ním.

Kov na schodišti s každým krokem lehce duněl. Ten muž už byl skoro nahoře, když Eloise vykoukla.

„Pomáháš, výborně.“ Usmála se na něj a mávla na nás, ať vejdeme. „Knoxi, tohle je Memphis Wardová. Memphis, tohle je můj bratr, Knox Eden. Je to jeho dům.“

Knox odložil tašku a kufr a hodil hlavou. „Zdravím.“

„Zdravím. Tohle je Drake. Děkuju, že jste nám pronajal byt.“

„Určitě se ve městě něco naskytne.“ Vrhnul po Eloise významným pohledem. „Brzo.“

Napětí v bytě bylo hustější než doprava na Páté avenue.

Winslow si prohlížela dřevěnou podlahu v barvě medu, ale Eloise se na bratra zatvářila přísně.

Ale Knox se ani nesnažil svoje podráždění skrývat.

„Ehm… takže tenhle byt není k pronájmu?“ To bylo to poslední, co dnešnímu dni scházelo, přijet někam, kde nejsem vítaná.

„Ne, není,“ odpověděl Knox ve stejnou chvíli, kdy Eloise řekla: „Ano, je.“

„Nerada bych působila nějaké problémy.“ Obrátil se mi žaludek. „Asi bychom si měli najít něco jiného.“

Eloise si překřížila ruce před sebou, pozvedla obočí a čekala, dokud její bratr nepromluví. Na to, aby z ní šel strach, byla příliš krásná, přesto bych nechtěla být příjemcem tohoto pohledu.

„Fajn,“ zamručel Knox, „zůstaňte tak dlouho, jak budete potřebovat.“

„Určitě?“ zeptala jsem se, protože to vyznělo jako lež. Coby newyorská prominentka jsem lži slyšela často.

„Jasně. Přinesu zbytek vašich věcí.“ Knox se prosmýkl kolem mě a přes nos mě praštila vůně šalvěje a mýdla.

„Omlouvám se.“ Eloise si přiložila ruce na tváře. „Dobře, musím být upřímná. Když jsi zavolala, že ve městě nejsou žádné byty, taky jsem hledala. A měla jsi pravdu. Ve tvojí cenové hladině nic volného nebylo.“

Zaúpěla jsem. Takže mě přehodila na svého zdráhajícího se bratra. Stal se ze mě charitativní případ.

Bývalá Memphis by charitu odmítla.

Máma Memphis si tenhle luxus nemohla dovolit.

„Nechceme obtěžovat.“

„Neobtěžujete,“ ujistila mě Eloise, „mohl mi říct ne.“

Proč jsem měla pocit, že bylo pro lidi obtížné jí říkat ne? Nebo že nebrala ne jako odpověď? Koneckonců, proto jsem sem přijela.

Po hodinovém pohovoru na zoomu jsem se do představy práce pro Eloise zamilovala, a to jsem hotel ani neviděla. Během celého našeho hovoru se usmívala a smála. Vyptávala se na Drakea a chválila mi životopis.

Vzala jsem tuhle práci ne proto, že bych tolik toužila po uklízení pokojů, ale zkrátka proto, že Eloise byla pravým opakem mého otce. Ani trochu chladná, bezcitná a prolhaná. Můj otec by ji nesnesl.

„Jsi si tím jistá?“ zeptala jsem se.

„Naprosto. Knox jenom není zvyklý tu někoho mít. Ale bude to dobré. Zvykne si.“

Proto si postavil skleněný dům? Nepotřeboval, aby mu zdi poskytovaly soukromí. Žil tu na samotě, daleko od lidí. A já jsem mu jeho soukromí narušovala.

Neměli jsme ani žádnou nájemní smlouvu. Jakmile se ve městě něco objeví, Knoxovi rozhodně nebude vadit, že přijde o peníze za náš nájem.

Stoupal po schodech a dunění jeho bot bytem rezonovalo. Jeho mohutná postava zaplnila dveřní prostor, když vešel a přinesl další tři tašky.

„Zbytek už zvládnu,“ řekla jsem, když je odložil na zem. „A budu potichu. Ani si nevšimnete, že tu jsme.“

Drake si vybral právě tento okamžik, aby zavřískal a přitiskl se mi k prsu.

Knox stiskl rty do úzké linky a vytratil se po schodech dolů.

„Chceš pomoct vybalit?“ zeptala se Winslow. „Mnohem raději bych zůstala tady, než abych se vrátila na hlídku vypisovat pokuty za rychlou jízdu.“

„Ne, to je v pořádku. Zvládnu to. Není toho moc.“ Jen celý můj život v zavazadlech. „Děkuju, že jsi mě dneska zachránila.“

„Rádo se stalo.“

„Stále platí to zítřejší úvodní zaškolení?“ zeptala jsem se Eloise.

„Jistě. Ale pokud potřebuješ den nebo dva na zabydlení, než začneš pracovat…“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou, „ráda bych nastoupila hned.“

Raději skočit do nového života po hlavě. Drake měl příští den začít chodit do jeslí, a přestože se mi představa, že ho budu muset opustit, velice příčila, takový už byl život svobodné matky.

Jesle měly spolknout třicet jedna procent mého příjmu. Ve Quincy naštěstí byly životní náklady v porovnání s většími městy v Montaně výrazně nižší a pronajmutí tohoto bytu za pouhých tři sta dolarů měsíčně by mi mělo umožnit vytvořit si nějakou finanční rezervu. Neplacený pracovní den však nepřicházel v úvahu. Zatím ne.

Po finanční stránce bych měla život jednodušší, kdybych zůstala v New Yorku. Ale nebyl by to život. Bylo by to odnětí svobody.

„Dobře,“ tleskla Eloise, „takže se uvidíme zítra. Přijď, jak ti to bude vyhovovat.“

„Děkuju.“ Opět jsem napřáhla ruku, protože potřást si s ní bylo důležité. Jedna z mála věcí, které mě naučil otec, a přesto jsem je s oblibou používala.

„Jsem tak ráda, že jsi tady.“

„Já taky.“

Winslow s Eloise zamávaly a odešly. Drake znovu zakňoural, čímž mě uvedl do pohybu. Vytáhla jsem z přebalovací tašky jeho lahvičku a usadili jsme se na gauči. Zatímco pil, prohlížela jsem si náš dočasný domov.

Bílé zdi navazovaly na zkosenou střechu, jíž po celé délce procházely dřevěné trámy, které měly stejnou barvu jako podlaha. V jedné ze zdí byla tři arkýřová okna, ze kterých jsem měla krásný výhled na Juniper Hill a hory za ním. Výklenky a poloviční zdi přirozeně oddělovaly různé části půdorysu bytu.

Za nízkou zídkou naproti gauči stála postel s patchworkovým přehozem. Kuchyně se nacházela na jedné straně bytu, hned u vstupních dveří, zatímco koupelna na druhé. Vešel se do ní akorát sprchový kout, umyvadlo a záchod.

„Budeš se muset koupat ve dřezu,“ oznámila jsem Drakeovi a vyndala mu prázdnou lahvičku z pusy.

Díval se na mě svýma překrásnýma hnědýma očima.

„Mám tě moc ráda.“ Cestou jsem mu to neříkala často. Neužili jsme si mnoho takovýchto momentů, kdy bychom spolu byli sami. „Co si o tom myslíš?“

Zamrkal.

„Mně se to taky líbí.“

Dala jsem ho odříhnout, vytáhla z tašky dětskou deku, položila ho na podlahu, doběhla do auta pro posledních pár kousků zavazadel a pustila se do vybalování.

Po pár hodinách jsem měla oblečení složené v jediné komodě v bytě. Do zásuvek zabudovaných v posteli jsem vyskládala Drakeovo oblečení. Jakmile jsem pověsila na ramínka pár svých bund a svetrů, malá skříň byla okamžitě plná. Do velkých kufrů jsem nacpala ty menší a do těch zase cestovní tašky.

Na poslední benzinové pumpě jsem si koupila dva sendviče, protože mě napadlo, že nebude čas zajet do obchodu, takže jsem ukusovala suchý sendvič se šunkou a sýrem a zapíjela ho vodou. Potom jsem Drakea poprvé vykoupala ve dřezu.

Usnul mi v náručí dřív, než jsem ho stihla položit do jeho cestovní postýlky. Posbírala jsem dostatek energie, abych se osprchovala a umyla si vlasy, a následně jsem usnula v okamžiku, kdy jsem si položila hlavu na polštář.

Ale můj syn mi v posledních dnech příliš spánku nedopřával, a krátce po jedenácté hodině se znovu probudil, hladový a mrzutý. Dostal najíst, přebalila jsem ho, ale o hodinu později stále nejevil známky spánku.

„Ach, zlatíčko, prosím.“ Přecházela jsem po bytě kolem otevřených oken, protože mě napadlo, že chladný, čerstvý vzduch by ho mohl uspat.

Jenže Drake se nedal. Plakal a plakal, jako většinu nocí, a svíjel se, protože se necítil dobře.

Takže jsem chodila a chodila, chovala ho a kolébala při chůzi.

Když jsem prošla kolem okna, v Knoxově domě se rozsvítilo světlo. Zahlédla jsem pohyb a v tu ránu se zastavila.

„Páni.“

Knox byl jen v boxerkách, bez trička. Obepínaly mu silná stehna a odhalovaly vyrýsovaný podbřišek.Můj soused a domácí nebyl jen svalnatý, on byl vytvarovaný. Jeho tělo bylo symfonií mohutných svalů, která dokonale ladila s jeho krásným obličejem.

Jako čiré pokušení ve výloze pro ženu, která si nemůže dovolit sejít z cesty.

Ale bylo něco špatného na koukání?

Postávala jsem u okna mimo dohled a kradmo se podívala, jak zvedl ručník, aby si osušil tmavé vlasy.

„Ne všechno na dnešním dni bylo špatné, viď?“ řekla jsem Drakeovi, když Knox odešel do své ložnice. „Alespoň máme pěkný výhled.“

KAPITOLA 2

KNOX

Neexistovalo místo, kde bych byl raději, než ve svojí kuchyni s nožem v ruce a s vůní čerstvých bylinek a upečeného chleba ve vzduchu.

Eloise vplula dovnitř lítacími dveřmi, které kuchyň spojovaly s restaurací. „A tady je kuchyně.“

Oprava: neexistovalo místo, kde bych byl raději, než ve svojí kuchyni sám.

„Není to nádhera?“ zeptala se přes rameno.

Memphis vešla za ní a já jsem zůstal udiveně stát. Její blonďaté, rovné vlasy jí v zářivých pramenech padaly přes ramena. Jasná světla dodávala jejím hnědým očím karamelové skvrnky. Měla růžové tváře a měkké rty nalíčené světle růžovým leskem.

A… sakra.

Byl jsem v maléru.

Byla to ta stejná žena, kterou jsem poznal včera, ale do té uondané, vyčerpané osoby, jež se nastěhovala do mého bytu, měla daleko. Memphis byla… uhrančivě krásná. Včera jsem si pomyslel to samé, i přes ty modré kruhy pod očima. Ale dnes byla její krása rozptylující, což byla potíž.

Neměl jsem na potíže čas.

Obzvláště pokud šlo o moji novou nájemkyni.

Pokračoval jsem v krájení koriandru, rychle jsem pohyboval rukou, soustředil se na svoji práci a toto vyrušení ignoroval.

„Kdyby byla lednice v kuchyňce plná, můžeš si dát oběd sem,“ řekla Eloise a ukázala na obří lednici.

Počkat. Cože? Nůž mi vypadl z ruky a málem trefil můj prst. Nikdo si tu nenechával oběd. Dokonce ani mí číšníci. Jistě, ti si obědy nosit nemuseli, protože jsem jim obvykle vařil. Ale i tak… U kuchyňské lednice nemá nikdo kromě mě co pohledávat. Eloise to moc dobře věděla. Jenže moje neuvěřitelně otravná sestra zjevně chtěla Memphis vecpat do všech oblastí mého života. Nestačil by můj dům? Teď ještě moje kuchyně?

„Dobře,“ přikývla Memphis, a rozhlédla se všude po místnosti, vyjma místa, kde jsem stál já, uprostřed místnosti u nerezového přípravného stolu.

Prohlédla si plynový sporák u zdi i průmyslovou myčku nádobí za sebou, police na zdech s čistými keramickými talíři a šálky na kávu. Podívala se na dlažbu na zemi, na kořenky i stojany na hrnce a pánve.

„Tady je výrobník ledu,“ Eloise přešla k mrazáku a odkryla víko. „Nabídni si kdykoli.“

„Dobře,“ zamručela Memphis slabě a zastrčila si pramen vlasů za ucho. Včera mi slíbila, že budou potichu. Asi chtěla tento slib dodržovat i v hotelu.

Podíval jsem se na Eloise a kývl hlavou ke dveřím. Prohlídka skončila. Tohle byla kuchyně. Komerční kuchyně se zářivkami a nablýskanými spotřebiči. A měl jsem napilno. Tohle byl můj čas, abych si vydechl a mohl nerušeně přemýšlet.

Ale pochopila Eloise můj pokyn a odešla?

Jistěže ne. Postavila se naproti mému stolu a opřela se o něj. Proč se sakra opírala?

Zaťal jsem zuby, zvedl nůž a svíral rukojeť, až mi zbělely klouby. Normálně bych Eloise řekl, ať vysmahne, ale musel jsem na ni teď být hodný. Hodně hodný.

Tahle laskavost byla zároveň důvodem, proč jsem souhlasil, aby Memphis bydlela v mém bytě nad garáží. Moje sestra mě požádala o laskavost a já bych jí teď prokázal každou. Brzy spolu povedeme nepříjemný rozhovor, kterého jsem se obával a vyhýbal se mu. Takový, který změní náš vztah.

Do té doby ji nechám, ať mi klidně chodí do kuchyně a ať si její nová zaměstnankyně klidně bydlí v mém domě.

„Takže to je celý hotel,“ řekla Eloise Memphis.

„Je překrásný,“ řekla Memphis, „vážně.“

Eloise zakroužila prstem dokola. „Knox nechal loni v zimě kuchyni s restaurací zrekonstruovat. A během té rekonstrukce mí rodiče k hotelu připojili ještě sousední budovu kvůli konání akcí.“

„Aha,“ přikývla Memphis, která se stále dívala všude možně, jenom ne na mě.

Zvuk krájení koriandru zaplnil ticho v místnosti.

Mí rodiče vlastnili hotel Eloise Inn, ale restaurace a kuchyně patřily mně. Budovu jsme rozčlenili na samostatné části a podíly mezi sebe rozdělili rovným dílem.

Původně tu byla menší průmyslová kuchyně připojená k hlavnímu sálu. Prostor se pronajímal na svatby a události, ale když jsem se před lety vrátil domů ze San Francisca, vybavil jsem sál stoly a židlemi. Nějakou dobu to jako restaurace fungovalo, ale chyběl tomu styl a atmosféra. Když jsem rodičům řekl, že bych ten prostor chtěl předělat na opravdovou restauraci, chopili se šance na expanzi hotelu a přikoupili sousední budovu.

Podle našich výpočtů se nám investice za sousední budovu vrátí v příštích pěti letech. Rekonstrukce restaurace by se měla vrátit za tři roky, pokud návštěvnost restaurace nepoklesne. Vzhledem k tomu, že jsem vlastnil jedinou prvotřídní restauraci ve městě, de facto jsem ovládl trh.

„Nevadilo by, kdybych na chvíli odešla?“ zeptala se Memphis Eloise. „Chtěla bych zavolat do jeslí a zeptat se na Drakea. Ujistit se, že se má dobře.“

„Samozřejmě.“ Eloise se narovnala, odvedla ji ke dveřím a konečně mě nechala samotného.

Odsunul jsem koriandr stranou a šel si do spíže pro rajčata. Potom jsem si vyhrnul rukávy svého kuchařského pláště, prozatím čistého, nad lokty a pustil se do krájení.

Zvládl bych řídit tento hotel? A chtěl jsem vůbec? Změna čekala za dveřmi. Bylo potřeba učinit pár rozhodnutí a já jsem se jich všech bál.

V uplynulém roce se tu, kromě rekonstrukce, změnilo ještě mnoho dalších věcí. Především přístup mých rodičů. Vedle rodinného ranče byl hotel jejich nejvíce časově náročným podnikem. A rodiče už rychle ztráceli touhu se hotelu věnovat. Poté, co táta předal vedení a správu ranče mému staršímu bratrovi Griffinovi, zdálo se, že máma s tátou chtějí co nejrychleji předat svým dětem i ostatní podniky.

Částečně i proto, že táta dostal strach. Demence strýčka Briggse postupovala a táta si vzal do hlavy, že je další na řadě. Dokud zvládl jasně uvažovat, chtěl vypořádat všechny majetkové záležitosti.

Griffin vždycky zbožňoval ranč Eden. Ten pozemek byl součástí jeho duše. Možná proto jsme se my ostatní o dobytek nikdy nezajímali. Protože Griffin byl nejstarší a tuto vášeň si nárokoval jako první. Nebo ji měl zkrátka v krvi. Naše rodina farmařila po generace a on zdědil radost z farmaření, která byla větší, než bychom my ostatní dokázali pochopit.

Máma říkávala, že táta předal svoji lásku k ranči Griffinovi a ona předala svoji lásku k vaření mojí sestře Lyle a mně.

Mým snem odjakživa bylo mít svoji restauraci. Lyliným také, ačkoli ona si přála něco menšího a kavárna Eden jí dokonale vyhovovala.

Talia se nezajímala o žádný z rodinných podniků, takže využila svoji vrozenou inteligenci k tomu, aby vystudovala medicínu.

Mateo byl ještě mladý. Ve svých třiadvaceti letech zatím nevěděl, co chce dělat. Pracoval na ranči pro Griffina. Bral si směny v hotelu, když Eloise neměla dostatek zaměstnanců na recepci – což bývalo často.

Eloise zbožňovala hotel Eloise Inn a pracovala v něm jako manažerka.

Moje sestra byla duší hotelu. Milovala ho, jako já jsem miloval vaření a Griffin miloval farmaření. Ale rodiče jí převzetí hotelu nenabídli.

Namísto toho ho nabídli mně.

Měli pro to pádné důvody. Mně už bylo třicet let. Eloise dvacet pět. Měl jsem víc zkušeností s řízením podniku a víc dolarů na bankovním účtu jako rezervu. A přestože Eloise hotel milovala, byla příliš dobrosrdečná a laskavá.

Právě kvůli tomu měli máma s tátou právě za sebou nepříjemný soudní spor.

Její dobré srdce bylo také důvodem, proč najala Memphis.

To a taky ze zoufalství.

Díky nevelké vzdálenosti do národního parku Glacier do Quincy přijížděli lidé z celého světa. Turisté se do této části Montany jen hrnuli. A vzhledem k tomu, že Eloise Inn byl nejlepší hotel ve městě, přes léto býval plně obsazen.

Fluktuace v úklidovém oddělení probíhala nepřetržitě a v poslední době jsme přišli o dva zaměstnance, kteří šli pracovat do kanceláří. Na jejich volná místa jsme hledali náhradu už šest týdnů.

Eloise začala uklízet. Mateo taky. Máma taky. Jak se rychle blížil prázdninový shon, nemohli jsme si dovolit mít nedostatek zaměstnanců. Když Memphis tu práci přijala, Eloise byla radostí bez sebe.

Nejen že Memphis měla funkční tělo – a ještě k tomu sexy a pružné – ale navíc byla na pokojskou překvalifikovaná. Eloise nejprve její žádost považovala za vtip, ale po jejich pohovoru přes internet mi řekla, že je to jako splněný sen.

Měl jsem radost za ni, protože spolehlivé pracovníky bylo těžké najít. Toto štěstí trvalo celý týden, pak se Eloise objevila u mých dveří a prosila mě, abych Memphis nechal bydlet v bytě nad garáží.

Upřednostňoval jsem samotářský život. Rád jsem se vracel do prázdného domu. Měl jsem rád ticho a klid.

Nic z toho s Memphis a jejím dítětem nebylo možné. To mimino včera v noci probrečelo spoustu hodin, a to tak nahlas, že jsem to slyšel až k sobě domů.

Měl jsem dobrý důvod, proč jsem si postavil dům až u Juniper Hillu, a ne na pozemcích ranče. Chtěl jsem odstup. Moje rodina mě mohla navštívit. Pokud by příliš pili a museli zůstat přes noc, mohli přespat v bytě nad garáží. Žádné chodníky. Žádná auta. Žádní sousedé.

Ten dům byl moje útočiště.

Až doposud.

„Je to jenom načas,“ ubezpečil jsem sám sebe po tisící.

Lítací dveře do restaurace se rozrazily a dovnitř znovu vtančila Eloise s úsměvem od ucha k uchu.

Pohlédl jsem za ni a hledal Memphis, ale byla sama. „O co jde?“

„Co vaříš?“ Nakoukla mi přes rameno.

„Salát pico de gallo.“ Neměl jsem dlouhé menu, ale stačilo, abych místním lidem a hotelovým hostům nabídl rozmanitost. O víkendech nabídka večeří vždy obsahovala jedno speciální jídlo. Ale snídaně a obědy bývaly většinou neměnné.

„Mňam. Uvařil bys pro Memphis tacos?“

Nůž v mojí ruce zůstal viset ve vzduchu. „Cože?“

„Nebo cokoli, co zrovna budeš připravovat. Všimla jsem si, že si dneska s sebou nic nepřinesla.“

Hodiny na zdi ukazovaly deset třicet. Moje dvě servírky byly v jídelní části, balily příbory do ubrousků a doplňovaly slánky a pepřenky. Pondělky nebývaly příliš rušné, ale úplně klidné taky ne.

Poslední dobou neexistovalo nic podobného klidu.

Zjevně ani v mém vlastním domě, ani v kuchyni.

„Ostatním pokojským taky nevařím.“

„Knoxi, prosím. Zrovna přijela. Pochybuju, že měla možnost zajet si nakoupit.“

„Tak ji nech odejít dřív. Nepotřebuješ, aby uklízela už dneska.“

„To ne, ale musíme vyplnit papíry. A musí zkouknout instruktážní videa. Navíc mám dojem, že potřebuje mít odpracováno co nejvíc hodin. Jesle jsou drahé. Prosím?“

Povzdechl jsem si. Prosím. Eloise se tím slůvkem uměla ohánět, jako bojovník svým mečem. A já jsem na ni byl hodný. „Fajn.“

„Děkuju.“ Vzala si kostičku rajčete a vložila si ji do pusy.

„Co má za sebou?“

„Co tím myslíš?“

„Tomu dítěti je zhruba stejně jako Hudsonovi.“ Našemu synovci byly dva měsíce a Winslow si občas brávala směny, ale jinak stále měla mateřskou dovolenou. „Není ještě moc malé na to, aby trávilo celý dny v jeslích?“

„Je to svobodná, pracující matka, Knoxi. Ne každý si může dovolit ten luxus jít na mateřskou dovolenou.“

„To chápu, ale… co je s otcem toho dítěte? Proč se z New Yorku odstěhovala takovou dálku až do Montany?“ A proč jela sama? Nebylo to bezpečné, a už vůbec ne s miminem. Někdo jí měl pomoct. Jak se vzdělaná krásná žena ocitne na cestě přes celou zemi sama s dítětem a zřejmě s veškerým svým majetkem naloženým v autě?

„Nevím, protože mi do toho nic není. Jestli si o tom bude chtít promluvit, tak to udělá.“ Eloise přimhouřila oči. „Proč se ptáš? Obvykle jsem já ta zvědavější. Ne ty.“

„Bydlí v mém domě.“

„Bojíš se, že tě zavraždí ve spánku?“ Rýpla si a ukradla si další kousek rajčete.

„Memphis.“