Přeložil Aleš Jan Procházka

THIS WRETCHED VALLEY

Copyright © 2024 by Jenny Kiefer

All Rights Reserved

First published in English by Quirk Books, Philadelphia, Pennsylvania.

Copyright © 2024 for the Czech translation by Aleš Jan Procházka

Cover designed by Andie Reid

Cover art by rdonar/Shutterstock.com, pryzmat/Shutterstock.com

Copyright © 2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN: 978-80-284-0519-9

Obsah

ŘÍJEN 2019

ÚNOR 2019

8. BŘEZEN 2019

10:14

8. BŘEZEN 2019

14:15

8. BŘEZEN 2019

16:55

8. BŘEZEN 2019

17:46

9. BŘEZEN 2019

8:23

9. BŘEZEN 2019

9:46

9. BŘEZEN 2019

11:01

9. BŘEZEN 2019

13:49

10. BŘEZEN 2019

1:43

10. BŘEZEN 2019

9:12

10. BŘEZEN 2019

15:23

10. BŘEZEN 2019

16:47

11. BŘEZEN 2019

10:43

11. BŘEZEN 2019

11:34

11. BŘEZEN 2019

16:15

ŘÍJEN 1861

11. BŘEZEN 2019

16:45

11. BŘEZEN 2019

17:15

12. BŘEZEN 2019

9:04

12. BŘEZEN 2019

9:16

12. BŘEZEN 2019

9:34

12. BŘEZEN 2019

11:40

12. BŘEZEN 2019

13:05

13. BŘEZEN 2019

7:37

13. BŘEZEN 2019

11:57

13. BŘEZEN 2019

18:02

13. BŘEZEN 2019

19:54

13. BŘEZEN 2019

20:49

13. BŘEZEN 2019

22:09

13. BŘEZEN 2019

22:37

13. BŘEZEN 2019

23:57

14. BŘEZEN 2019

1:13

14. BŘEZEN 2019

7:29

DUBEN 2019

PODĚKOVÁNÍ

Pro R., R. a R.

Amerika vůbec není mladá zem:

Byla stará, špinavá a plná špatností

Už dávno před osadníky

I před Indiány.

Zlo v ní neustále

vyčkává.

William S. Burroughs, Nahý oběd

(1959, překl. Josef Rauvolf)

ŘÍJEN 2019

Nejvíc je asi zaskočil ten kostlivec.

I ostatní těla vypadala divně, ale nad kostrou jim zůstal rozum stát. Z těla zbyly jen holé kosti bez jediného kousku tkáně; nenašli dokonce ani cár kůže. Žádné šlachy, žádné tlející zbytky mozku v lebce, prostě vůbec nic. Kosti byly úhledně srovnané jako zaživa a bylo jich přesně dvě stě šest, i když jednu z čéšek zakrývalo čerstvě spadané suché listí. Že by se skupina uchýlila ke kanibalismu? Taková byla přinejmenším jedna z pracovních teorií, ale ani ta nedávala moc smysl. Kosti vypadaly spíše jako převržená kostra z kabinetu, chyběly jim snad jen šrouby v kloubech. Nebyla na nich vidět žádná opálená místa, škrábance nebo jiné známky po porcování improvizovanými nástroji. Aby po kanibalských hodech zůstala podobně nedotčená kostra, museli by zúčastnění mít k dispozici přinejmenším pořádně ostrý nůž. Krom toho ale byli všichni členové výpravy zkušení a nezdálo se, že by dospěli do tak extrémní situace.

Koroner a forenzní technici si dovedli udělat obrázek o přirozeném stavu rozkladu podle dalších těl, případně ho srovnat s rychlostí rozkladu zvířecích mršin, kdyby snad na nějakou narazili. Vypadalo to, že v okolí není ani živáčka, protože za celou dobu, co tu byli, nezaslechli ani tlukot ptačích křídel, ani zašustění listů pod zvířecí tlapkou. Ta zasraná kostra jim ale do všeho házela vidle. Zatímco vyšetřovatelé ukládali kost za kostí do sáčků na důkazy, neubránili se rozpakům. Každá ležela zcela samostatně, nedržely je pohromadě šlachy ani tuková tkáň. Když je rozebírali a odkládali, připadali si, jako by po dlouhém úsilí vraceli do krabice velkou a složitou skládanku puzzle.

Může snad patřit nějakému lovci, který se tu před mnoha lety sám zastřelil? Pracovali i s touto teorií. Další možností bylo, že ostatky patří některé z mnoha pohřešovaných osob, které se ztratily v místních lesích, nicméně zubní záznamy oběti potvrdily, že dočista obrané kosti náleží Sylvii Burnettové, studentce magisterského oboru na univerzitě v Kentucky se zaměřením na geologii a botaniku. Tvořila osudnou výpravu spolu s dalším studentem Clayem Fosterem a dvěma horolezci.

Naposledy ji viděli živou ve společnosti horolezců před sedmi měsíci v motorestu v Livingstonu v Kentucky. Jejich překvapivě zachovalá těla nalezli také; a stejně jako Sylviina kostra i jejich mrtvoly byly v tak podivném stavu, že se forenzní technici a koroneři, kteří prováděli pitvu, neubránili spekulacím.

Je docela dobře možné, že si nějaká veverka spletla oči Luka Woodhavena se vzácným druhem ořechu, takže mu je vydloubla. Co ovšem technikům nedalo spát, byl chybějící jazyk. Zvědavost přemohla odpor, a tak zírali do hlubin hnijící ústní dutiny, ignorovali hnilobný odér mrtvoly a pečlivě zkoumali čistý, hladký řez, kterým byl jazyk hned u kořene oddělen.

Že by snad vnitřnosti Claye Fostera sežral nějaký kojot? Jak by mu ale dokázal rozevřít hrudní koš tak, že působil jako dvoukřídlé dveře od skříně s panty na bocích? A kam se poděla všechna jeho krev? Copak se vypařila? A proč byl nahý?

A kde se nachází poslední členka výpravy? Stále se toulá po lesích? Nebo zatím jen nepokročili dost daleko do podrostu, kde leží její opuštěná mrtvola? Jedinou stopu po Dylan Prescottové představovaly krví nasáklé šaty na opuštěném tábořišti, které ovšem vzbuzovaly více otázek, než kolik přinesly odpovědí. Největší cákance krve nepatřily nikomu ze členů výpravy.

Nové teorie o osudu výpravy se objevovaly ještě dlouho poté, co byla těla výletníků zpopelněna a umístěna do uren.

V pracovních přestávkách technici místo tupého zírání do telefonů prohlíželi tisíce fotografií z místa činu a studovali záznamy o případu. Často se mu věnovali i dlouho poté, co jim skončila směna, a jejich bádání ukončilo teprve bzučení telefonu, kdy jim jejich drahá polovička připomněla, že doma stydne večeře.

Přesto ale objasnění záhady Sylvie Burnettové nebyli o nic blíže. Stále neměl nikdo tušení, jak mohla vejít do lesa v březnu a do října téhož roku přijít o všechnu kůži, svalstvo a orgány. Dokonce se ze zoufalství uchýlili i ke zkoumání různých ujetých teorií na internetu; po nocích mžourali do zářících displejů telefonů a četli si o neznámých drogách, sektách, jedovatých rostlinách či divokých zvířatech. Hemžilo se to tam vyšinutými zkazkami o yettim, kanibalech nebo práci sériového vraha.

Další záhadou zůstalo, že jedno z těl leželo jen sto metrů od silnice, pohřbené pod suchým podzimním listím. Bylo možné, že snad oběť neslyšela zvuk náklaďáků, které po ní projížděly dvakrát do minuty? Koronerům nezbylo než připsat to deliriu, které pramenilo z dehydratace a podchlazení.

Youtubeři a influenceři přišli s další, temnější verzí příběhu. Co když ostatní členy výpravy zavraždila pohřešovaná Dylan a nyní se skrývá v hlubokém lese? Nicméně, tato teorie vzala zasvé už po několika zvídavých dotazech. Jak se jí podařilo zbavit se všech Sylviiných tkání? Jak se jí podařilo uchovat těla Claye a jejího přítele Luka bez známek rozkladu? A proč by je vlastně zabíjela? Logických děr bylo příliš mnoho a daly se najít v každé z nových teorií, které po nocích koronery a vyšetřovatele vytrhávaly ze spánku.

Ze všeho nejvíc je ale štvala ta zasraná kostra.

V márnici se dočkala přezdívky Kostlivá Sylva a zanedlouho se stala slavnou. Zmiňovali ji v každém obskurním článku o medicínských záhadách, v každé sbírce duchařských příběhů, v každé městské legendě, která se šeptem vyprávěla o půlnoci u táboráku. Stala se předmětem bezmála sedmdesáti diplomových prací, osmi článků v lékařských časopisech a několika kapitol v učebnicích forenzní medicíny. O přehršli spekulativních debat na internetu ani nemluvě. Muzea lékařských kuriozit neúnavně obesílala márnici, policejní stanici, univerzitu a několikrát dokonce i Sylviiny rodiče, aby za její kosti nabízela horentní sumy. Měla se z ní stát pouťová atrakce ve skleněné vitríně, která bude lákat turisty. Její rodiče se nakonec rozhodli, že by smrt jejich dcery měla mít alespoň nějaký smysl, a věnovali Sylviiny ostatky její univerzitě. Ta je nakonec stejně složila dohromady a vystavila ve vitríně, ale používala je pouze vzácně a v rámci výuky.

Policie v Livingstonu obdržela hned několik hlášení o pohřešovaných členech expedice. Jejich zmizení nejprve nevyvolalo u jejich rodin a přátel žádné podezření, vědělo se, že se vydávají do hloubi lesa, kde bude buď špatný, nebo vůbec žádný signál. První hlášení přišlo od uživatelů Instagramu, kteří na účtu Dylan Prescottové (byla populární horolezeckou influencerkou a měla přes padesát tisíc sledujících) zaznamenali podivný livestream. Ti, kteří si ho stihli prohlédnout, zmiňovali, že na něm viděli její vystrašenou tvář a muže v tmavém kabátě, který se objevil za ní. Video bylo smazáno a vyšetřovatelům se ho nepodařilo dohledat. Stalo se tak dalším chybějícím dílkem skládačky puzzle. Telefony, které na místě činu nalezli, byly buď úplně mimo provoz, nebo byly zresetovány do továrního nastavení. Když poté Dylan dlouho nic dalšího nezveřejnila, hned několik uživatelů, a časem i sportovních novinářů, kontaktovalo policii, aby ji upozornili na zmizení oblíbené horolezkyně.

Přestože první zpráva pocházela už z dubna, pátrání po výpravě začalo, až když se dva ze studentů – Clay Foster a Sylvia Burnettová – nedostavili k povinným konzultacím s vedoucím jejich diplomových prací na univerzitě v Kentucky. Ten zareagoval s denním zpožděním, protože se probíral svou přeplněnou mailovou schránkou a prázdnotou zející schránkou poštovní. Teprve když se ujistil, že mezi zprávami o pokroku při psaní prací, žádostmi o prodloužení termínů a upozorněními na prodlení nemá žádné zprávy od pohřešovaných studentů a ani nic nezapadlo do složky se spamem či do jiné digitální pasti, kontaktoval jejich rodiny. S nimi však členové výpravy naposledy mluvili na začátku cesty před několika týdny. Když si vedoucí i rodinní příslušníci potvrdili, že studenty pohřešují, kontaktovali policii v okrsku Rockcastle.

Okamžitě začalo pátrání. Telefony pohřešovaných byly buď vybité, nebo mimo dosah signálu a telefonní operátoři potvrdili, že o poloze přístrojů nemají žádné informace. Poslední zaznamenané údaje pocházely z motorestu, kde byli naposledy spatřeni, když si objednávali smažené kuře a pivo. Další slepá ulička a další podivně tvarovaný kousek skládačky, který nezapadal mezi ostatní a nedal vyšetřovatelům spát ještě dlouho poté, co byl případ odložen. Jak to, že poslední zaznamenaná aktivita byla z motorestu, když stovky uživatelů Instagramu potvrdily, že Dylan zveřejnila svůj livestream o několik dnů později, kdy už byli hluboko v lese? Jeden z nadšenců do komunikačních technologií věnoval tomuto problému celou online přednášku, v níž zmiňoval, že silné magnetické pole by bylo schopné narušit mobilní signál i správnou funkci fotoaparátu v telefonu.

Jak se ale mohly změnit její příspěvky? Zmatení sledující totiž přísahali, že původně zveřejnila fotky, na nichž zlézala skalní stěny. Místo nich ale bylo v posledních pěti postech vidět jen listím pokrytou lesní půdu, a všechny byly navíc z období před dvanáctým březnem. Jak to, že se na jejím účtu objevovaly další příspěvky, když její telefon našli na místě činu s dávno vybitou baterií a v továrním nastavení?

Po 185 dnech bezvýsledného pátrání objevil náhodný svědek jejich auto, pod nímž už rostla vysoká tráva. Veškerá elektronika v jeho vlastním autě náhle bez viditelné vnější příčiny vypověděla službu. Rádio zmlklo uprostřed písničky, na hodinách blikala věčná půlnoc, dokonce i tachometr a ukazatel stavu paliva přestaly fungovat. Zastavil na krajnici a motor zhasl, než ho stačil sám vypnout. Věděl, že odtahová služba nedorazí do podobně odlehlých krajin dříve než za hodinu. Během čekání pocítil volání přírody a vydal se ulevit si do lesa. Zlatý proud moči narazil na nárazník džípu cherokee, ze kterého smyl kousek usazené hlíny. Auto mělo matně narezlý lak, který navíc pokrývalo houští, bláto a listí.

Nahlédl dovnitř.

Na zadním sedadle ležel zmuchlaný účet. V držácích na pití stály lahve zázvorové limonády Ale-8. Na podlaze auta se válel mastný alobal. Pak se pod sedadlem něco zazmítalo, alespoň tak to řidič později popisoval policistům, a když přitiskl čelo ke sklu, náhle se z džípu ozvalo zavrčení motoru. Sám uznal, že by něco podobného mělo být nemožné, přesto ho však uslyšel a cítil, jak se auto rozvibrovalo. Do nosu mu udeřil zápach výfukových zplodin. Nadskočil, jako by mu kostra měla vyletět z kůže, jak se to stávalo ve starých animovaných filmech. Odpotácel se o několik kroků zpět do lesa. Vydal se směrem, který měl podle něj vést zpět k silnici, ale ve skutečnosti mířil hlouběji do lesa, kde, jak se zapřísahal, spatřil ženu odpovídající popisu Dylan Prescottové. Prchala od něj pryč. Zavolal na ni a skoro zakopl o nízko natažený řetěz, na kterém visela cedule s nápisem VSTUP ZAKÁZÁN. Mezitím však žena zmizela.

Kdyby o řetěz opravdu zakopl a dopadl na měkké lůžko z listí, měl by přímo před očima oteklý kotník mrtvoly. Místo toho se mu podařilo včas zarazit, a když spatřil tělo a ovládl nutkání zvracet, vrátil se zpět k silnici. Zavolal na místní policii, která dorazila přesně o třináct minut dříve než řidič odtahové služby, který shledal, že řidičovo auto je plně funkční.

Ta noha patřila Clayi Fosterovi, vedoucímu výpravy, ze kterého nyní zbyla jen vysušená slupka, jejíž vnitřnosti buď podlehly rozkladu, nebo je něco z široce roztaženého hrudního koše vyžralo. I jeho tělo představovalo medicínskou raritu, která koronery mátla skoro stejně jako Kostlivá Sylva. Bylo totiž daleko čerstvější, než mělo být. Totéž platilo i pro Luka Woodhavena, kterého našli o něco dál a jemuž kromě jazyka chyběly oči, uši a prsty na nohou i na rukou. Až na tyto tělesné části byla jeho mrtvola netknutá – až podezřele netknutá. Pokožka zůstala hladká a růžová a rány na pahýlech prstů byly pokryté strupem vyschlým jako sušené maso. Obě těla byla v podobném stádiu rozkladu, jako by muži podlehli smrti na mrazivých svazích Mount Everestu. Místo toho ale mrtvoly zakusily horké a vlhké léto, následované deštivým podzimem v Kentucky. Pitva prokázala, že k úmrtí došlo rozhodně ještě před jeho začátkem, a nikoliv až s nástupem podzimu.

Claye našli a zaevidovali jako prvního, k autu měl nejblíž. Další byl Luke a poslední byla Kostlivá Sylva u tábořiště. Policisté ohradili místo činu žlutou páskou a zaparkovali svá vozidla s blikajícími světly v odstavném pruhu, čímž k místu přitáhli daleko větší pozornost, než kdyby nedělali vůbec nic. Do lesního podrostu umístili stovky žlutých vlaječek na celkové ploše několika čtverečních kilometrů. Označovaly každé vlákno látky v blátě, každou ztracenou horolezeckou karabinu spočívající v listí, každý z nepoškozených stanů, které obklopovaly rozervané konzervy a rozházené šatstvo. Jednou označili i flek po zaschlé moči na nárazníku džípu.

Nafotili asi milion fotek. Bylo jich tolik, že verze ve vysokém rozlišení zabraly tři terabajty na přenosných úložištích. Bylo jich dokonce tolik, že se z nich rozhodli vytvořit 3D model místa činu. Neubránili se myšlenkám, co by se stalo, kdyby jednu či dvě fotografie poskytli autorům konspiračních teorií, jejichž představivost pracovala na plné obrátky i bez vizuálních důkazů.

Jakmile skončili s focením, hemžili se kolem mrtvol, zkoumali je, hodnotili a kouřili jednu cigaretu za druhou. Celou tu dobu vzdorovali neodbytnému nutkání místo činu opustit. Nakonec zavřeli těla do pytlů, nacpali stany, batohy a špinavé šaty do sáčků na důkazy, naložili vše do dodávek, naposledy se rozhlédli, jestli nic nepřehlédli a zda nevynechali nějakou malou kostičku, patřící Kostlivé Sylvě. Anebo třeba zkrvavený nůž či podrobný deník, který by jim celou situaci osvětlil lépe než navlhlé sešity z tábořiště, které byly zcela nečitelné. Teprve pak dveře dodávky zabouchli.

A opustili to prokleté místo s vědomím, že se tam už nikdy nechtějí vrátit.

ÚNOR 2019

Tak už, kurva.

Clay si vrazil ruce do kapes. V hangáru bylo jen o několik stupňů tepleji než venku, a i venkovní chlad působil oproti mrazu mezi oblaky jako rozpálená tropická pláž.

Jeho věrná kamarádka, pilotka Tabitha, obcházela malé letadlo, kontrolovala stav vzduchu v pneumatikách, vrtule kvůli případným prasklinám a křídla pro případ, že přehlédla nějaký fatální nedostatek. Přestože si stále byl jistý, že na něco přijdou, až budou devět set metrů nad zemí, zkontrolovala, co se dalo a odškrtla si všechny kolonky.

Už se nad Kentucky vznášeli celé týdny a celou tu dobu pátrali po skalách, vhodných k lezení. Zatím nic neobjevili, ale Clay dnes překypoval optimismem.

Vlezli do letadla. Clay zaťal zuby a poklepával si prsty v rukavicích na kolena, zatímco Tabitha kontrolovala další spousty drobností, jako jsou blikající červená světélka, chroptící vysílačka, páčky, ciferníky a nejrůznější ukazatele.

Clay si protáhl nohy, aby v nich rozproudil krev. Zkontroloval na svém laptopu souřadnice na mapě a připomněl si, kterou částí zapadlého kentuckého venkova se budou zabývat dnes. Okrsek Rockcastle. Už podle toho názvu by tam nějaké skály najít mohli, no ne?

„Jsme skoro připravení k odletu,“ hlásila Tabitha. Zavolala dispečerovi a nastartovala motor, jehož řev se rozléhal celým hangárem. „Máš s sebou všechno?“

„Potvrzuji.“ Clay by se už nejradši viděl ve vzduchu.

Clay se s Tabithou znal už od šesté třídy, kdy se přestěhoval do Lexingtonu. Její otec byl pilot a Tabitě se s ním podařilo nalétat během dospívání tolik hodin, že získala pilotní průkaz už teď, ve svých devětadvaceti. Hodně mu tím zjednodušila život. Přestože by jeho rodiče zasponzorovali soukromého pilota, Tabitha mu byla kdykoliv k dispozici, a navíc si účtovala jen benzín.

Jen málo pilotů disponovalo tak masochistickou náturou, aby se vydávali do oblak v únoru, takže ranvej byla skoro prázdná a přišli na řadu během několika minut. Letadlo startovalo, gumová kola se pomalu odlepovala od asfaltu a odstředivá síla je tlačila čím dál hlouběji do sedadel. Stroj se naklonil a vyrazil vzhůru.

Clay slyšel, jak mu v uších buší krev a v krku se mu dělal knedlík, přestože tu zdaleka neseděl poprvé. S Tabithou přes zimu strávili v tomto letadle celé dlouhé hodiny, kdy drahým LiDARem, který měli vypůjčený z univerzity, pročesávali nekonečné lesy, v nichž se mohla ukrývat skalní formace, která ohromí Instagram.

Od chvíle, kdy v prvním ročníku vysoké uviděl na jedné z přednášek předváděčku LiDARu, věděl, že by se pro podobný účel dokonale hodil. Sledoval duhové barvy topografických map, které vznikaly na základě odrazu laserů od země, a jeho představivost pracovala naplno. LiDAR fungoval podobně jako sonar, ale využíval místo zvuku světlo, jak jim vysvětlil přednášející profesor. Byla to jediná z přednášek v prvním semestru, při které namísto klimbání špicoval uši.

Ještě toho roku se dal na horolezectví a trávil sobotní rána na zadním sedadle zabláceného otřískaného vraku, jehož kufr byl nacpaný lany, karabinami a zasmrádlými gumovými návleky. Do tajů tohoto sportu ho tehdy zasvětil jeho spolubydlící. Ač si o stěnu rozdíral kolena a prsty do krve tak, že se zbarvila do ruda, podařilo se mu stát se pouze mírně nadprůměrným lezcem. Neměl dost odvahy a schopností, aby se odvážil na těžší stěny, které přitahovaly pozornost sponzorů a daly se na nich vydělat nějaké peníze. Když si natrhl achilovku, byl nucen své víkendové výlety omezit. Nesnášel chvíle, kdy ze země musel vzhlížet ke kamarádům, až ho bolelo za krkem; navíc se rychle zlepšovali a zlézali čím dál náročnější a drsnější stěny. Stále měl ale coby eso v rukávu LiDAR a vytasil se s ním, když začal pracovat na své diplomové práci v oblasti geologie.

Pokud se z něj nestane slavný horolezec, může se alespoň proslavit nálezem nové skalní formace.

Proto strávil celý podzim ve stísněných útrobách malého letadla a třásl se zimou jako ratlík, zatímco LiDAR zavěšený pod trupem stroje skenoval údolí Muir v rokli Červené řeky a mapoval všechny terénní nerovnosti a skalní útvary – ty, které nikdy nezleze. Pokud nemrzlo, každý druhý víkend vyráželi s Tabithou do nebes, zabalení ve vlněných svetrech, péřovkách, zachumlaní do tlustých pletených kulichů a šál. V zimě skály nezakrývalo listí a bylo je možné přes propletené větve stromů, připomínající oběhový systém, vidět i pouhým okem. Znamenalo to nicméně také to, že se jejich nerozlučnými společníky staly termosky s horkou kávou a topné sáčky, které si vkládali do bot, kapes a občas i pod čepice. Bylo to těžké, ale nebylo zbytí – doufal, že se jejich úsilí nakonec vyplatí.

Pokud se jim podaří najít vůbec něco.

V lednu už mířili do opravdu odlehlých částí Kentucky a začali pročesávat části rokle, která se nacházela v Národním parku Daniela Boonea, do níž jen málokdy někdo zabloudil. Clay prohledával kilometr za kilometrem, ale na zlatou žílu ne a ne narazit. Po každém letu ho bolela čelist od toho, jak zatínal zuby. Pokud se jim nepodaří nic nalézt, než na stromech vyraší listí, bude muset čekat dalších deset měsíců.

Dnes mířili k divočině v okrsku Rockcastle, která na mapě vypadala slibně.

Připadal si jinak než obvykle. Jako by tam letadlo něco přímo táhlo, jako by byl při vzletu zatlačený do sedadla ještě o něco hlouběji než obvykle. Když dosáhli letové hladiny, zalehly mu uši.

„Jako bychom hledali Atlantidu,“ zakřičel přes rachot motoru. „Jestli brzo něco neobjevíme, můžu se s doktorátem rozloučit.“

„Školu ale přece doděláš, i kdybys nic nenašel, ne?“ namítla Tabitha.

„To sice jo, ale moje diplomka nebude zdaleka tak zajímavá. A navíc si jenom těžko najdu práci.“

„Co že jsi to chtěl dělat?“

„Něco na volný noze. Kdyby se mi sakra poštěstilo, nějakej prachatej páprda by mi mohl platit za to, co právě děláme – za trajdání po světě a hledání novejch stěn. Dokážeš si to představit? Že by nás platili za to, že cestujem?“

„Fakt si myslíš, že na někoho takovýho narazíš?“

Vysílačka zabzučela a dispečer zmínil aktuální údaje o letišti. Clay si připadal trochu absurdně; zatímco chodidla nahřívaná topnými sáčky se mu potila tak, až měl promáčené ponožky, kolena se mu klepala zimou, zatímco mu na nich poskakoval rozložený laptop. Klikl na obrazovku, zapnul LiDAR a zalechtalo ho v podbřišku.

„Jasně že jo,“ opáčil. „Horolezectví je odvětví, ve kterém se točí miliardy. Slyšela jsi přece o sponzoringu, ne? Moje kamarádka Dylan se právě upsala firmě Petzl. Proč by tedy nikdo nezaplatil za nově objevené lokace? Jde o úžasnou příležitost pro turistický ruch. Představ si, že bydlíš v díře uprostřed ničeho, pak si mě najmeš a já ti hned na zápraží objevím nejlepší lezeckou stěnu na světě. Najednou se k tobě hrne milion lidí za rok a všichni potřebují mít kde bydlet, jíst, nebo pořídit vybavení. A taky místo, kde si mohou odfrknout, když je lezení přestane bavit.“

„Takže tvůj plán je obrážet zapadákovy a hledat šutry? Cestovat po světě a vidět z něj jen venkovský prdele?“

„Nikdy jsem neřekl, že tam chci bydlet. Jen budu nad nima lítat,“ odpověděl a zkontroloval polohu. „Bydlel bych na místech, kde jsou letiště. A pokud možno nějaká civilizace.“

„Ale platit tě mají ty zapadákovy?“

Pokrčil rameny.

„Nebo někdo jinej.“

„Už jsme skoro na souřadnicích, které jsi mi dal,“ zmínila Tabitha. „Tak hodně štěstí.“

Ve spáncích mu bušilo.

Letadlo sebou škublo.

Kabinou projely otřesy. Spíše než jako turbulence působily, jako by letadlu přejel mráz po zádech. Počítač na Clayových kolenou se roztřásl. Ze všech pórů se mu řinul pot, který okamžitě chladl a studil jako led. Měl pocit, jako by mu měla puknout hlava, a srdce mu bušilo o překot. V létání se nevyznal, ale i jeho laickému zraku připadalo, že palubní deska letadla se rozzářila milionem varovných kontrolek, které blikaly čím dál zběsileji. Ručičky na cifernících se divoce škubaly.

Nos letadla se sklonil k zemi.

Kurva, kurva, kurva.

Čelním sklem viděl, jak se proti nim řítí špičky stromů jako stovky šípů, protínajících vzduch. Náhlý sestup mu z plic vymáčkl vzduch a šíleně se mu zamotala hlava. Zavřel oči, obrnil se a čekal na dopad. Tomu říkám trapná smrt. A to už jsem to skoro měl, pomyslel si, zatímco se mu žaludek zauzloval strachy. Na chvíli zavládlo pulzující, dusné ticho, které ho zcela pohltilo. Byl ve stavu beztíže. Všechno, co nebylo přibité nebo přivázané, zůstalo na chviličku viset ve vzduchu.

Když ale neslyšel skřípění kovu a neucítil, jak mu tělo rvou na kusy větve borovic, zatímco se o špičku letadla rozprskávají ptačí hnízda, otevřel oči.

Před sebou spatřil jen sychravou zimní oblohu.

„V pohodě?“ zeptal se a povolil svaly v zaťaté čelisti. „Spadneme, nebo ne?“

„Bylo to fakt divný, ale jsme v pořádku,“ oznámila mu Tabitha, zatímco přepínala pár spínačů. „Bylo to jako přepětí. Budu si muset nechat prohlédnout elektroniku.“

„Co se stalo? Proč jsme šli nosem dolů?“

„Jak to myslíš?“

„Nos se na chvíli sklonil dolů, ne?“

„Myslím, že ne. Vlítli jsme do turbulence a elektronika se na chvíli zbláznila, ale jinak jsme v cajku. Jsi v pořádku? Vypadáš, jako bys viděl ducha.“

Clay vydechl. „Jo, jsem v pohodě.“

„Co tvůj počítač?“

Clay na počítač, který svíral rukama v rukavicích, úplně zapomněl. Musel se soustředit, aby postupně uvolnil jednu šlachu a kloub za druhým. Na obrazovce dál nerušeně proudila data z laserového skenu terénu.

„Sakryš,“ oddechl si. „Zdá se, že fachá. A pořád je připojený na LiDAR, zaplaťpámbu.“

„Myslíš, že jsme na něco kápnuli? Měla jsem pocit, že jsem dole viděla nějaký skály.“

„To teda kurva doufám,“ odpověděl. Pořád ale nemohl zapomenout na špičky stromů, které se mu řítí vstříc. Pokaždé když vyhlédl ven, dolehla na něj úzkost.

O několik dní později zkontroloval výsledky, které byly lepší, než čekal. Během sedmé výpravy do kentucké divočiny konečně našli něco, co stálo za zmínku. Přinejmenším na první pohled.

Mělas pravdu, napsal Clay Tabitě.

Sukces?

Asi jo.

Obrázek hrál duhovými barvami, vršek útvaru byl červený a země modrá. Byla to skála jako z učebnice: vysoké balvany se spoustou prasklin, říms a převisů. Podle údajů měla také ideální výšku, něco mezi dvaceti a padesáti metry. Když data procházel, naskočila mu husí kůže. Už nebude muset mrznout v letadle kdesi nad divočinou.

Našel svou skálu.

Dokud ale místo neprozkoumá na vlastní oči, netuší, s čím přesně se potýká. Může jít o novou horolezeckou atrakci? Nebo jen o bezvýznamnou značku na mapě? Přesto už začal snít o článcích s vlastními fotografiemi na internetu i v časopisech, o senzaci, kterou jeho objev vzbudí v komunitě horolezců. Představil si přelety nad Pyrenejemi nebo nad divočinou v Jižní Africe či Thajsku, kde bude pátrat po nových útvarech. Diplomová práce ho dovede nejen k doktorátu či pohodlnému místečku na katedře, ale rovnou k lukrativní kariéře v cestovním ruchu. Konec konců, s doktorátem z geologie se jinak příliš uplatnit nedalo a už koncem prvního roku na postgraduálu se rozhodl, že akademická dráha pro něj není.

Clay netušil, že jeho sen se nikdy nenaplní, a že to nebude kvůli důvodům, na nichž plány obvykle ztroskotávají, jako je třeba nedostatek peněz či konexí (obojího měl dost) nebo to, že mu články nikdo nevydá, protože jeho podnikatelský záměr se nebude jevit jako vhodná investice. Netušil, že jeho výzkum neuvidí nikdo s výjimkou vedoucího jeho práce, doktora Berryho, jenž se na podzim pokusí projít jeho skeny z LiDARu, jen aby zjistil, že je odevzdaný soubor nevratně poškozený. Pro tuto chvíli se Clay oddal snění o zářné budoucnosti plné slávy, peněz a všeho, co k tomu patří.

Později srovnal v kanceláři vedoucího práce své skeny s těmi, které pořídil v údolí Muir. Nové promítl na levou stranu obrazovky a staré na pravou. Spolu s vedoucím nad nimi strávili celé hodiny, v práci ustávali, pouze když se jeden či druhý musel zúčastnit přednášky.

„Rozhodně tu vidím určitou shodu,“ poznamenal doktor Berry. „Přijde mi, jako bych se díval na přesnou kopii. To místo, které jsi našel, vypadá skoro stejně jako údolí Muir – až je to podezřelé. Jsi si jistý, že tohle je správný soubor?“

„Naprosto,“ odpověděl Clay. „Podívejte se na popis.“

Doktor Berry chvíli klikal na levou stranu monitoru. Soubor skutečně vznikl téhož měsíce.

„Pořád se mi to nezdá,“ oponoval. „Podívej se sem. Dokonce i podrost je identický.“

Přesně jak poznamenal, u spodního okraje obrazovky bylo vidět dva stromy, jež se nakláněly doleva, a na obou se nacházel pahýl po zlomené větvi. Clayovi se málem zastavilo srdce. Do hajzlu. Že by omylem soubor přepsal? Vážně se celou dobu dívá na údolí Muir, uložené pod novým jménem?

Naklonil se k obrazovce a pátral po rozdílech. Žádný nenašel. Bude se muset vrátit do toho proklatého letadla a znovu mrznout jak psí hovno. Kurva už.

Doktor Berry pohlédl na hodinky.

„Musím jít na přednášku, ale můžeme se na to pak znovu podívat spolu,“ oznámil mu a odešel.

Clay zůstal v kanceláři osamocený a najednou ho polilo horko. Jak by mohla dvě různá místa disponovat stejnou skalní formací? Čím déle zkoumal nový snímek, tím více mu připomínal ten starý. Úchyt u vršku, křivá trhlina uprostřed, dokonce i křoví, které spadalo přes hranu – všechno odpovídalo, včetně výšky. Uložil si oba snímky a poznamenal si souřadnice obou míst, které pro tuto chvíli představovaly jediný rozdíl mezi oběma lokacemi. Přestal se snažit hledat rozdíly a postupoval dál.

Čím déle digitálně brouzdal krajinou, tím více shod nalézal; ve chvíli, kdy se doktor Berry vrátil z přednášky, už jich měl přes sedmdesát.

„Našel jsem spoustu zajímavých věcí,“ hlásil Clay.

„A co přesně?“

„Je tu řada shod s ostatními útvary, které jsme zkoumali. Rád bych se do oblasti vydal osobně.“

„Můžeme se vrátit k tomu snímku, který jsme zkoumali předtím?“ požádal ho doktor Berry. „K tomu, co vypadal jako přesná kopie údolí Muir?“

Záložku se skenem měl stále otevřenou. Klikl na levou stranu monitoru a dohledal poznámku, kterou si udělal. Stejné stromy už tam nicméně nenašel. Místo úchytů teď byly na vápencové stěně praskliny jako na tabulce skla, asi jako by ji jakýsi obr roztříštil úderem kladiva. Země byla holá a bez podrostu.

„Hm,“ zabručel Clay.

„Je tohle ten správný snímek?“ zeptal se doktor Berry.

Souřadnice souhlasily.

„Nejspíš stávkuje technika,“ řekl Clay s úsměvem.

„Vypadá to tak,“ přitakal vedoucí práce. „Přece jenom už má ten počítač svoje roky.“

„Myslíte, že bych mohl začít svou práci v terénu?“

„Rád bych si skeny prošel trochu důkladněji, ale myslím, že příští měsíc by to připadalo v úvahu.“

Clay nemohl uvěřit, že výstupem z jeho bádání bude výprava do terénu místo obvyklého souboru neužitečných skenů a dat k vyhodnocení. Nejenže něco skutečně objevil, ale může jít o diamant pohřbený v bahně, který je tak cenný, že ho ani nebude třeba vybrousit. Pouze se dosud schovával před světem.

Obrazovka se zavlnila. Skalní stěna na chvíli vypadala zase úplně jinak, tentokrát působila, jako by se rozpadala na jednotlivé balvany. Clay to připsal dalšímu selhání obstarožní techniky.

Jako první Clay naverboval svou kamarádku a spolužačku Sylvii, která mu měla pomáhat s evidencí dat.

Znali se už od bakalářského studia. Zajímala se spíše o botaniku než o geologii, studovala, jaký vliv má změna podnebí na flóru. Jeho nabídku bez váhání přijala pod podmínkou, že ji u jakýchkoli publikačních výstupů zmíní jako spoluautorku.

Potřeboval také horolezce, a i zde mu na mysl přišlo konkrétní jméno. Zprávu pro Dylan Prescottovou přepisoval před odesláním snad stokrát, na její účasti mu totiž záleželo nejvíc. Právě se z ní stala profesionální horolezkyně a na Instagramu měla padesát tisíc sledujících. Znali se z dob, kdy aktivně lezl, a čas od času si napsali. Nikdy předtím ji ale nepožádal o pomoc na projektu podobného rozsahu a nebyl si jistý, jestli ji její sponzor uvolní. Možná by jí radši měl rovnou zavolat.

Čau, zavolej mi, až budeš mít chvíli.

Odeslal zprávu a projížděl dál příspěvky na jejím Instagramu, kde bylo hlavně vidět její tělo zkroucené jako paragraf na nahnědlé žulové stěně. Čas od času přírodní barvy skal narušil jasnější flek, když Dylan zveřejnila nějakou fotku z posilovny. Pokud jí do tváře nespadaly tmavé vlasy svázané do koňského ohonu, obvykle měla rysy na-

pjaté a soustředěné. Její nejnovější příspěvek, starý sotva týden, zmiňoval: Firma #Petzl se mnou právě navázala partnerství! Jejich vybavení používám při všech výpravách a těším se na naši vzájemnou spolupráci.

O několik hodin později mu zavolala.

„Ahoj,“ pozdravil Clay.

„Ahoj, jak je?“ odpověděla Dylan. „Všechno v pohodě?“

„Jo. Chtěl jsem s tebou mluvit ohledně jedný nabídky na výpravu. Našel jsem novou lezeckou stěnu.“

„To je skvělý. Jak se ti to povedlo?“

„Zrovna pracuju na svojí diplomce,“ odpověděl. „Používám přitom LiDAR. Vydrž chvíli, pošlu ti něco mailem.“

Slyšel na druhém konci linky klikání, to jak si Dylan snímky z LiDARu prohlížela.

„Jestli máš volno, byl bych rád, kdyby ses k nám přidala a zkusila si stěnu zlézt.“

„Vypadá to úplně jako údolí Muir,“ poznamenala. „Kde to je?“

„Kousek na jih. Asi hodinu od Lexingtonu.“

„Pane jo. Vypadá to dobře. Kdy plánuješ vyrazit? Máš už nějaký podrobnosti?“

„Pořád dotahuju detaily, potřebuju zjistit, komu to tam patří a jestli jim nevadí, že tam vyrazíme. Rád bych vyrazil příští měsíc, pokud všechno vyjde. Té výpravy se kromě mě účastní ještě jedna doktorandka, Sylvia, a předpokládám, že tvůj přítel dorazí taky. Jmenuje se Luke, že jo?“

„Může se k nám přidat?“

„Myslím, že budeš potřebovat jištění,“ odpověděl. „Sám budu mít plné ruce práce s psaním poznámek, takže na stěně nebudu moc platný. A řekl bych, že bez jištění se ti na úplně neznámou stěnu nechce.“

„Doufám, že ti nevadí psi,“ prohlásila. „Slade a Luke jsou nerozlučná dvojka.“

„Možná nás ochrání před příšerami,“ zavtipkoval Clay.

„Budu se ale muset zeptat svého sponzora. Třeba nám i s něčím pomůžou. Je to vcelku zvláštní pocit, upřímně řečeno.“

„Mimochodem, gratuluju.“

„Je to celý takový... no, sama nevím,“ prohodila. Cvakání klávesnice ustalo. „Jako sen. Myslím, že tahle příležitost je pro nás jako dělaná.“

8. BŘEZEN 2019

10:14

Dylan měla kolena sevřená mezi sedadlem řidiče a krosnou na podlaze auta, takže ji už pořádně bolela. Nemohla se dočkat, až bude na skále.

„Podle souřadnic leží stěna necelých pět kilometrů od silnice,“ řekl Clay už asi potřetí od chvíle, kdy se před půl hodinou vtěsnali do auta.

„V případě potřeby bychom se tedy měli dostat k autu poměrně rychle. Bude to ale pořádný výšlap, protože v lese nejsou žádné prochozené stezky.“

„Vydáváme se do neznáma,“ zareagoval Luke. „Nikdo neuslyší naše volání.“

Všichni v nacpaném džípu se rozesmáli. Vzali s sebou všechno, co je napadlo: spacáky, stany, oblečení a horolezecké vybavení – to vše bylo v kufru naštosované tak, že se ve zpětném zrcátku nad palubní deskou odrážela pouze hora polyesteru. Pod ní tiše šplíchalo jako horská bystřina pití v malém chladicím boxu. Všechno to měli odtáhnout skoro pět kilometrů lesem. Dylan byla zvyklá cestovat nalehko, ale chápala, že tohle není normální trek. Předpokládala, že Clay a Sylvia potřebují zvláštní vybavení. Clay se nyní rozhodně nechoval jako tenkrát, když spolu vyráželi do rokle Červené řeky. Byl celý napjatý a soustředěně se hrbil nad volantem.

Dylaniny legíny šustily o koženou sedačku, když bezmyšlenkovitě podupávala nohou. Byla nadšená, že se stane první lezkyní na nově objevené stěně. Byla to pro ni obrovská příležitost, možná by dokonce mohla pojmenovat různé trasy. S trochou štěstí udělá dojem na firmu Petzl a stane se její hlavní tváří. Jak často se lidem podaří objevit novou stěnu? Bezpochyby by se vyšvihla na špičku pořadníku sportovců, které oslovovali pro sponzoring a vybírali do reklam. Možná by dokonce mohla dát výpověď ve svém zaměstnání a věnovat se lezení na plný úvazek.

Když jí Clay zničehonic napsal, nejdřív předpokládala, že se buď žení, nebo utrpěl nějaký vážný úraz. Naposledy se viděli před několika lety, i když si čas od času napsali. Nikdy by si nemyslela, že jí nabídne podobnou příležitost a byla ráda, že se tehdy při výletu do rokle Červené řeky spřátelili. Přesto se nemohla zbavit neodbytného pocitu, že tu něco nesedí. Možná za to mohl stres, který z Claye vyzařoval; volant svíral tak pevně, až mu zbělely klouby.

Dylan celé roky tvrdě dřela, aby se jí podařilo uplatnit. Zlezla polovinu tras obtížnosti IX a X v údolí Červené řeky, a když dvakrát bez větších problémů pokořila i stěnu obtížnosti X+, rozhodla se, že se pro jistotu ještě pokusí o její opětovné zdolání, aby se ujistila, že nešlo o náhodu. Sice se jí to nepodařilo, ale na získání smlouvy její výkon bohatě stačil. Když pověděla svým sponzorům o výpravě ke stěně, rozhodli se ji zafinancovat. Nesměla je zklamat, všechno muselo dokonale klapnout – jen tak se jí podaří udělat dojem. Možná by ji pak mohli poslat i někam přes půl světa, třeba do skalního města Albarracín ve Španělsku nebo na stěnu Waterval Boven v Jižní Africe. Už se viděla na jejich billboardech.

Pořád v ní ale hlodal červíček pochyb. Co když v Petzlu udělali chybu, když jí tu smlouvu nabídli? Co když už nikdy nezleze nic většího než tu jedinou stěnu náročnosti X+? Co když jejich výprava selže a Petzl jí smlouvu zruší, protože nabydou dojmu, že se jim nevyplatí?