Přeložil Jiří Jaňák

Copyright © 2023 by Alexene Farol Follmuth

All Rights Reserved

Text copyright © Stacey McEwan 2022

Copyright © 2024 for the Czech translation by Jiří Jaňák

Copyright © 2024 for Interior illustrations by Little Chmura

Copyright © 2024 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN: 978-80-284-0515-1

Obsah

ŠESTKA

POČÁTEK

EXISTENCIALISMUS

EILIF

NICO

TRISTAN

PARISA

GIDEON

HEDONISMUS

REINA

LIBBY

CALLUM

PARISA

MEZIHRA

DALTON

STOICISMUS

NICO

MEZIHRA

LIBBY

NIHILISMUS

TRISTAN

REINA

MEZIHRA

RACIONALISMUS

PARISA

CALLUM

DALTON

NICO

LIBBY

MEZIHRA

DETERMINISMUS

REINA

CALLUM

PARISA

NICO

TRISTAN

DALTON

GIDEON

NICO

LIBBY

CALLUM

PARISA

REINA

GIDEON

SHARON

MEZIHRA

RELATIVISMUS

LIBBY

NICO

CALLUM

TRISTAN

MEZIHRA

PARISA

GIDEON

NATURALISMUS

LIBBY

CALLUM

TRISTAN

REINA

ŽIVOT

LIBBY

PARISA

REINA

GIDEON

KONEC

Mé múze, Garrethovi.

Bez tebe nic.

ŠESTKA

CAINE, TRISTAN

Tristan Caine je synem Adriana Caina, vůdce čarodějného kriminálního syndikátu. Nesnáší, když je představen jako syn svého otce. Popravdě řečeno nesnáší mnoho dalších věcí. Narodil se v Londýně a po absolvování Londýnské školy magie pracoval nějaký čas v roli rizikového kapitalisty ve společnosti Wessex Corporation jakožto chráněnec miliardáře Jamese Wessexe. Také je odcizeným bývalým snoubencem Eden Wessexové. Sice se vzdělával jako iluzionista, ale jeho skutečnou specializací je fyzikál; kromě schopnosti prohlédnout iluze je kvantovým fyzikálem, což znamená, že může měnit fyzikální vlastnosti věcí na kvantové úrovni (viz také: kvantová teorie; čas; iluze – prohlédnutí iluzí; komponenty – magické komponenty). Dle vyřazovacích podmínek Alexandrijské společnosti měl Tristan za úkol zabít Calluma Novu. Z důvodů zdánlivě souvisejících se svědomím však neuspěl. Zda Tristana jeho rozhodnutí nakonec dožene ke zlému konci se teprve uvidí.

FERRER DE VARONA, NICOLÁS (může odkazovat na DE VARONA, NICOLÁS nebo DE VARONA, NICO)

Nicolás Ferrer de Varona, obecně zvaný Nico, se narodil v Havaně na Kubě a v mladém věku byl odeslán do Spojených států, kde později promoval na prestižní Univerzitě magických umění v New Yorku. Je neobyčejně nadaným fyzikálem, vládnoucím několika schopnostmi mimo rámec svého nadání (viz také: litosférické sklony; seismologie – tektonika; tvaroměna – lidé na zvířata; alchymie; odvary – alchymistické). Nico navázal těsné přátelství se svými kolegy studenty z UMUNY Gideonem Drakem a Maximilianem Wolfem, a navzdory dlouhodobému nepřátelství také spojenectví s Elizabeth „Libby“ Rhodesovou. Je zručným bojovníkem beze zbraní a prokazatelně také nejméně jednou zemřel (viz také: Alexandrijské archivy – sledování). Nicovo tělo, byť ne dokonale nezranitelné, je uzpůsobeno vysokým osobním nárokům na přežití.

KAMALIOVÁ, PARISA

Zatímco velká část raného života a pravé identity Parisy Kamaliové zůstává předmětem spekulací, je známo, že se narodila v Teheránu v Íránu jako nejmladší ze tří sourozenců a navštěvovala École Magique de Paris někdy po odcizení od svého manžela. Manželství bylo uzavřeno pod určitým nátlakem v době jejího dospívání. Je nesmírně schopnou telepatkou s celou řadou známostí (viz také: Tristan Caine; Libby Rhodesová) a experimentů (čas – mentální chronometrie; podvědomí – sny; Dalton Ellery). V astrální simulaci boje proti soupeři z řad šestky dobrovolně spáchala sebevraždu skokem ze střechy sídla Společnosti. Šlo buď o taktický klam nebo cosi soukromě zlověstného (viz také krása, prokletí – Callum Nova).

MORIOVÁ, REINA

Narodila se v japonském Tokiu a do vínku jí byly dány neuvěřitelné naturalistické schopnosti. Je levobočkem neznámého otce a bohaté smrtelné ženy. Matka se však k dceři nikdy nehlásila; předčasně zemřela jako manželka muže, kterému Reina říká jen Podnikatel a který zbohatl na technologii medeiánských zbraní (viz také: Wessex Corporation – patent dokonalé fúze, #31/298-396-květen 1990). Reinu tajně vychovala babička, takže se mohla přihlásit ke studiu na Ósackém magickém institutu v oboru zaměřeném na mytologii. Cíleně se vyhnula studiu naturalistického oboru. Jen pro Reinu planeta Země plodí ovoce a matka příroda rozmlouvá jenom s ní. Zajímavostí také je, že dle Reinina názoru sama vládne ještě dalšími talenty (viz také: mytologie – generační; antropocén – božství).

NOVA, CALLUM

Callum Nova, z jihoafrického mediálního konglomerátu, je miliardářským manipulátorem, jehož schopnosti zasahují až do metafyzična – laicky řečeno je empat. Rodištěm mu je Kapské město v Jihoafrické republice. Studoval v pohodlí na Helénistické univerzitě magických umění v Aténách a poté začal pracovat pro rodinnou firmu v lukrativním prostředí prodejů medeiánské kosmetiky a iluzí. Jen jediná osoba na světě ví jistě, jak Callum doopravdy vypadá. Naneštěstí pro Calluma ho tato osoba chtěla zabít. Naneštěstí pro Tristana to nechtěla dost (viz také: zrada, není osudu jistějšího než). Atlas Blakely kdysi odsoudil Callumův nedostatek inspirace a rovněž kritizoval značnou moc, jakou Callum vědomě nevyužíval. Callum však v poslední době našel bohatou studnici inspirace (viz také: Reina Moriová).

RHODESOVÁ, ELIZABETH (může odkazovat na RHODESOVÁ, LIBBY)

Elizabeth „Libby“ Rhodesová je nadanou fyzikálkou. Narodila se v Pittsburghu v Pensylvánii, USA, a její dětství poznamenala smrt starší sestry Katherine. Studovala na Univerzitě magických umění v New Yorku, kde se potkala se svým nepřítelem (z něhož se později stal spojenec) Nicolásem „Nicem“ de Varonou a bývalým přítelem Ezrou Fowlerem. Jako rekrut Společnosti provedla několik pozoruhodných experimentů (viz také: čas – čtvrtý rozměr; kvantová teorie – čas; Tristan Caine) a absolvovala pár morálních dilemat (Parisa Kamali; Tristan Caine) předtím, než zmizela. Zprvu ji kolegové měli za mrtvou (Ezra Fowler). Jakmile však zjistila, že jen byla přenesena zpět časem do roku 1989, rozhodla se využít energie jaderné zbraně k vytvoření červí díry časem (viz také Wessex Corporation – patent dokonalé fúze, #31/298-396-květen 1990); díky tomu se dokázala vrátit zpět ke kolegům z Alexandrijské společnosti s prorockým varováním.

DALŠÍ ČETBA

ALEXANDRIJSKÁ SPOLEČNOST

Archivy – ztracené vědění

Knihovna (viz také: Alexandrie; Babylon; Kartágo; staré knihovny – islámské; staré knihovny – asijské).

Rituály – zasvěcení (viz také: magie – obětování; magie – smrt)

BLAKELY, ATLAS

Alexandrijská společnost (viz také: Alexandrijská společnost – novici; Alexandrijská společnost – správci)

Dětství – Londýn, Anglie

Telepatie

DRAKE, GIDEON

Schopnosti – neznámé (viz také: lidská mysl – podvědomí)

Tvor – poddruh (viz také: taxonomie – tvor; druh – neznámý)

Kriminální vazby (viz také: Eilif)

Dětství – Cape Breton, Nové Skotsko, Kanada

Vzdělání – Univerzita magických umění v New Yorku

Specializace – cestovatel (viz také: snové říše – navigace)

EILIF

Spojenectví – neznámé

Potomstvo – (viz také: Gideon Drake)

Tvor – mořská mytologická bytost (viz také: taxonomy – tvor; mořské báje – mořské panny)

ELLERY, DALTON

Alexandrijská společnost (viz také: Alexandrijská společnost – novici; Alexandrijská společnost – výzkumníci)

Animátor

Známé vztahy (viz také: Parisa Kamaliová)

FOWLER, EZRA

Schopnosti (viz také: cestování – čtvrtý rozměr; fyzikál – kvantum)

Alexandrijská společnost (viz také: Alexandrijská společnost – nezasvěcení; Alexandrijská společnost – vyřazení)

Dětství – Los Angeles, Kalifornie

Vzdělání – Univerzita magických umění v New Yorku

Známá spojenectví (viz také: Atlas Blakely)

Předchozí zaměstnavatelé (viz také: UMUNY – poradci)

Osobní vztahy (viz také: Libby Rhodesová)

Specializace – cestovatel (viz také: čas)

HASSAN, SEF

Známá spojenectví (viz také: Fórum; Ezra Fowler)

Specializace – naturalista (minerály)

JIMÉNEZ, BELEN (může odkazovat na ARANA, DR. J. BELEN)

Dětství – Manila, Filipíny

Vzdělání – Oblastní Univerzita Medeiánských Umění v Los Angeles

Známá spojenectví (viz také: Fórum; Nothazai; Ezra Fowler)

Osobní vztahy (viz také: Libby Rhodesová)

LI

Identita (viz také: Identita – neznámá)

Známá spojenectví (viz také: Fórum; Ezra Fowler)

NOTHAZAI

Známá spojenectví (viz také: Fórum)

PÉREZ, JULIAN RIVERA

Známá spojenectví (viz také: Fórum; Ezra Fowler)

Specializace – technomancer

PRINC

Animátor – obecný

Identita (viz také: identita – neznámá)

Známé vztahy (viz také: Ezra Fowler, Eilif)

WESSEX, EDEN

Osobní vztahy (viz také: Tristan Caine)

Známá spojenectví (viz také: Wessex Corporation)

WESSEX, JAMES

Známá spojenectví (viz také Fórum; Ezra Fowler)

POČÁTEK

Atlase Blakelyho zrodila umírající zem. To je fakt.

Stejně jako: Atlas Blakely skutečně porozuměl ze všeho nejdřív bolesti.

Stejně jako: Atlas Blakely stvořil zbraně. Dokázal udržet tajemství.

Stejně jako: Atlas Blakely je ochoten ohrozit životy všech svěřenců a zradit všechny hlupáky a zoufalce, kteří mu naneštěstí uvěřili.

Atlas Blakely je amalgámem jizev a chyb, rozený a aktivní lhář. Muž nesoucí všechny znaky ničemy.

Ze všeho nejvíc je ale Atlas Blakely pouhým člověkem.

Atlasův příběh začal tam, kde váš. Trošku jinak – žádný podlézavý hejsek v tvídu, nebo nesnesitelný nažehlený oblek – přesto ale začal pozvánkou. Koneckonců jde o Alexandrijskou společnost, a všichni musí být pozvaní.

Dokonce i Atlas.

I vy.

Pozvánku určenou Atlasovi Blakelymu již pokrývala tenká, přilnavá vrstva jakési nešťastné hmoty, vedle níž ležela, protože ji zanechal bez skrupulí válet vedle odpadkového koše v matčině zanedbaném bytu. Památník zločinů průměrného čtvrtka (tedy koš a jeho nevábný obsah) nešťastně žil na metru čtverečním vybledlého linolea a pod nesmírnou věží Nietzscheho, Beauvoira a Descarta. Odpadky jako obvykle nebezpečně přetékaly z nádoby; staré noviny, krabičky od jídel a plesnivé tuříny žily v harmonii s komíny literárních děl, nedopsaných básní a porcelánové nádoby plné labutí pečlivě složených z papírových ubrousků. Ulepený čtverec nóbl slonovinové pozvánky se mezi tím vším prakticky ztratil.

Prakticky. Ale ne zcela.

Atlas Blakely, tehdy třiadvacetiletý, zvedl pozvánku z podlahy mezi dvěma těžkými šichtami v místní hospodě. O tu pozici musel poníženě žebrat navzdory vysokoškolskému titulu, vlastně dvěma titulům, a možnosti získat třetí. Přeletěl očima své jméno vyvedené ve zdobném kaligrafickém písmu a došel k názoru, že sem nejspíš vypadla z krabice od láhve. Matka ještě bude několik hodin spát, takže ji strčil do kapsy a podíval se na obraz otce, nebo jak měl vlastně říkat muži, na jehož portrét se stále ještě prášilo na knihovně. Rozhodně se nehodlal ptát matky.

Atlase nejdřív pozvánka Alexandrijské společnosti vlastně odpuzovala. Znal se s medeiány i akademiky, protože byl jedním z nich a medeiánem více než nadaným. Díky tomu dobře věděl, že se ani jedné skupině nedá věřit.

Už chtěl pozvánku zahodit, jenže přilnavá vrstva ginu a nejspíš tamarindového čatní, které si matka po telefonu objednávala z nedalekého obchodu s asijskými potravinami („Voní jako táta,“ opakovala často v jasných chvilkách) brzy pozvánku přilepila k látce Atlasovy kapsy.

Alexandrijského správce, Williama Astora Huntingtona, by Atlas popsal jako náruživého milovníka hádanek, což ovšem velmi neblaze prospívalo například duševnímu zdraví a času. Pochopil teprve, když si později večer hrál s pozvánkou v kapse – poté, co vyhodil jednoho z hostů za obvyklý zločin většího poměru whisky oproti rozumu v hlavě – že magie zakletá v obsahu je ve skutečnosti šifra; nebýt před zhruba čtyřiadvaceti hodinami brutálně raněn láskou (nebo co to vlastně ovládalo Atlasův penis), neměl by na podobné pátrání čas ani vůli. Dle názoru Atlase Blakelyho byla Huntingtonova pátrací metodologie narcistickým mařením času. Většinu lidí šlo ke vstupu do Společnosti přesvědčit do pěti minut.

Ale to byl Atlasův názor. Atlas měl tehdy jizvu na srdci a byl překvalifikovaný. Vzato s odstupem se nudil. Časem pochopí, že se nudí většina lidí, hlavně jedinci, o kterých Společnost uvažuje jako o budoucích členech. To už byla drobná krutost života, že většina lidí se skutečným smyslem života postrádala pro jeho dosažení nadání. Nadaní lidé se často jen bezradně plácají: divná, leč nevyhnutelná ironie. (Dle Atlasovy zkušenosti se lidský život dal nejlépe zničit tak, že jedinci dáte to, po čem touží, a ve vší slušnosti ustoupíte z cesty).

Šifra ho zavedla na toaletu kostela ze šestnáctého století, odkud pokračoval na střechu nedávno dostavěného mrakodrapu, a z ní se dostal až na ovčí pastvinu. Nakonec dorazil k městskému sídlu Alexandrijské společnosti, starší verzi místnosti, ve které se posléze setká se šesti vlastními rekruty – nastávající renovace, kterou, jak se Atlas dozví až později, financoval někdo, kdo ani nebyl členem Společnosti, nikdy neprošel zasvěcením a nejspíš ani nikdy nikoho nezabil, což dárci jistě sloužilo ke cti. Nejspíš každou noc spal jako děcko. Ale o to vůbec nešlo.

O co tedy jde? Jde o to, že pan génius doktor Blakely si na sklonku sedmdesátých let dopřál románek s jednou ze svých studentek prvního ročníku postgraduálního studia, jehož výsledkem bylo dítě. Jde o to, že pro zdravou mysl není dost zdrojů. Jde o to, že schizofrenie se neprojeví až do chvíle, kdy se projeví, dokud nedozraje a nevykvete, dokud se nepodíváte na dítě, které vám zničilo život a pochopíte, že pro něj rádi zemřete a že pro něj nejspíš také zemřete, ať už se rozhodnete vy nebo někdo rozhodne za vás. Jde o to, že akt nikdo nenazve zneužitím, protože se všechno dle veškerých dostupných indicií odehrálo souhlasně. Jde o to, že už s tím nikdo nic nezmůže kromě obvyklé hry „co by se stalo, kdyby tehdy na sobě neměla sukni a nedívala se tak na svého profesora“. Jde o kariéru muže, jeho živobytí a rodinu! Jde o to, že Atlasovi byly tři roky, když prvně zaslechl hlasy v matčině hlavě – podvojnost jejího bytí a způsob, jakým se její génius v jistém bodě tříštil a rozbil se v cosi temnějšího, než mohli oba pochopit. Jde o to, že praskla guma, nebo ji možná ani nepoužili.

Jde o to, že v našem příběhu není ničemů, nebo možná hrdinů.

Jde o tohle: někdo nabídne Atlasovi Blakelymu moc a Atlas Blakely jednoznačně odpoví: beru.

Později přijde na to, že jeden z náborových kolegů, Ezra Fowler, našel vlastní šifru přilepenou k podrážce boty. Absolutně netušil, kde se tam vzala. Téměř ji zahodil, byla mu vážně volná, ale zrovna v té chvíli neměl nic lepšího na práci. Takže tak.

Ivy Breton, absolventka UMUNY s roční stáží v Madridu, našla svou šifru v prastarém domečku pro panenky, stojícím na replice křesla ve stylu královny Anny, které její prateta, nadšená restaurátorka, ručně přelakovala.

Folade Ilori z Nigérie vystudovala Universitá Medeia a svou šifru našla na křídlech kolibříka ve vinici otcova statku.

Alexis Lai z Hong Kongu studovala na Národní univerzitě magie v Singapuru. Její šifru úhledně skryli do domnělé kostry člověka z doby kamenné, kterého s týmem vykopala v Portugalsku. (Nakonec se ukázalo, že z doby kamenné nebyl, ale to je temný příběh pro jiný den).

Neel Mishra, Brit původem z Indie, svou šifru našel teleskopem – doslova vepsanou ve hvězdách.

A pak je tu Atlas s odpaďákem a Ezra se svou botou. Byli předurčeni k tomu, aby se na sebe podívali, poznali nesmírnost tohoto odhalení a následovali ho trochou plevele.

Po smrti Alexis a Atlasova myšlenkového přerodu na vážnější „do prdele, asi bych si měl máknout“ se přesně dozví, podle jakého klíče všechny vybrali. (Stane se tak až potom, co se dozví o existenci Daltona Elleryho, ale dřív než správce Huntington „samovolně“ dojde k rozhodnutí odebrat se do důchodu.) Společnost zjevně dokáže sledovat magii každého člověka na světě. Nic víc. Jde o klíčový bod rozhodovacího procesu a je... směšný. Až k uzoufání prostý. Hledají každého, kdo dokáže provádět neskutečné množství magie a rozhodnou se, zda za tu magii už někdo zaplatil a pokud ne, tak si řeknou: hele! To vypadá slibně! Nejde až o tak zkratkovitý proces, ale v jádru je to přesný popis.

(Povídáme si ve zkratce, protože dlouhý příběh vás nezajímá. Už víte, co je Atlas zač, nebo alespoň zhruba tušíte, co se s ním děje. Víte, že náš příběh nemá šťastný konec. Je veřejným tajemstvím – takže musíme upřímně konstatovat, že o něm Atlas také ví. Není hloupý. Bráno ze všech stran je prostě naprosto v hajzlu.)

Jde o to, že Ezra Fowler je opravdu, opravdu kouzelný. Stejně tak každý, na koho Společnost ukáže, ale dle objemu je Ezra na prvním místě.

„Dokážu otevřít červí díry,“ vysvětloval jedné noci plné obscénností a řečiček. (Mnohem déle trvá popis události, díky které přišel na své magické nadání, tedy vražda matky – později bychom řekli při zločinu z nenávisti, jako by léčba viru jakožto seskupení oddělených, nesouvisejících symptomů mohla vůbec vést k vynalezení léku.) „Malé, ale i tak.“

„Jak malé?“ ptá se Atlas.

„Jako já.“

„Aha. A já myslel, že se zmenšuješ,“ vydechl Atlas dým. „Víš, jako v Alence v říši divů, nebo tak něco.“

„Ne,“ vrtí Ezra hlavou, „jsou docela normálně velké. Teda kdyby červí díry byly normální.“

„A jak víš, že to jsou červí díry?“

„Nevím, co jiného by to mohlo být.“

„Hustý, hustý.“ Drogy hovoru pomáhaly. Ale to ostatně dělaly vždycky. Vlastně to nejde ani pořádně vysvětlit, ale schopnost vnímat myšlenky vám vztahy ztíží asi tak milionkrát. Atlas moc přemýšlí. Byl opatrné děcko, pečlivě kryl svůj původ, modřiny, byt, podvyživenost, zručně falšované matčiny podpisy, opatrný, tak opatrný, tichý a nenápadný, ale... je až příliš tichý? Měli bychom si dělat starosti? Měli bychom si promluvit s rodiči? Ne, ne, mít ho za žáka je radost, tak nápomocný, možná se jen stydí, není moc okouzlující? Je vůbec možné, aby tak okouzlující bylo pětileté děcko, šestileté, sedmiosmidevítileté? Na svůj věk je vážně vychovaný, tak dospělý, světácký, nikdy se nevzteká, až si říkáme...? Měli bychom zjistit, zda...? Aha, ukvapili jsme se, tady máme projev vzpoury, jako na zavolanou, díky bohu, konečně lidská chyba.

Díky bohu se z Atlase nakonec vyklubalo obyčejné děcko.

„Cože?“ zeptal se zmateně. Ezra totiž pořád ještě mluvil.

„Nikdy jsem o tom nikomu nevyprávěl. O dveřích.“

Zíral na knihovnu v místnosti maleb, na sestavu nábytku, kterou budoucí Atlas nezmění.

„Dveře?“ zopakoval bezvýznamnou ozvěnou Atlas.

„Já jim říkám dveře.“

Atlas obecně dveře znal. A věděl, že je nemá otvírat. Některé dveře bývají zavřené z dobrých důvodů. „A kam ty tvé dveře vedou?“

„Minulost. Budoucnost,“ škrábal si Ezra strup. „Kamkoli.“

„Můžeš někoho vzít s sebou?“ vyptával se Atlas a myslel při tom: To bych rád viděl. Chci vidět, co se stane. (Dostane se mu někdy odplaty? Uzdraví se někdy?) Prostě chci vědět. Ale ví, že je příliš horlivý a vysloví myšlenku nahlas, protože Ezrův mozek náhle varovně vztyčí prst, což kromě jeho vlastníka ví jen Atlas. „Jsem jen zvědavý,“ ujistí přítele závojem dýmu. „Ještě jsem neslyšel o nikom, kdo by si vyráběl vlastní zasrané červí díry.“

Ticho.

„Umíš číst myšlenky,“ prohlásí Ezra po chvíli všímavě a varovně.

Atlas se nenamáhá přikývnout, protože to technicky vzato není pravda. Čtení myšlenek je velmi elementární a mysli jsou zpravidla nečitelné. On s nimi provádí něco jiného, složitějšího a pro lidi nepochopitelného, invazivnějšího, s čím by se ostatní nesmířili. V sebeobraně vynechává některé detaily. Pokud ale chce, aby ho měl někdo rád, lidé mu obvykle vyhoví, a existuje pro to určitý důvod. Setkání s Atlasem Blakelym je tak trochu přepsání osobního programu. Pokud to dovolíte.

(Jednoho dne za mnoho let, když Neel zemřel několikrát, ale Folade jen dvakrát, když zvažovali, zda nechají Ivy v hrobě – pokud tím snad utiší hlad archivů...? – Alexis řekne Atlasovi, že se jí čtení mysli líbí. Nevadí jí, dokonce si opravdu myslí, že je ideální. Celé dny spolu nepromluví vyřčené slovo, což je dokonalé. Mluví nerada. Jinak řečeno lidé vidící mrtvé mluví neradi. A to je fakt, jak ho ujistila. Atlas se ptá, jestli existuje nějaká podpora pro děti, které vidí mrtvé a teď z nich vyrostli opravdu tiší dospělí. Zasměje se a hodí po něm pěnou z koupele. Mlč už, natáhne k němu ruku. Řekne dobře a přidá se k ní.)

„Jaké to je?“ ptá se Ezra.

Atlas vyfoukne další dokonalý kroužek a na tváři mu rozkvete úsměv skutečně rozmazlených. Matka zatím kdesi poprvé v Atlasově životě provádí věci, o kterých nic netuší. Nevolá jí. Ani volat nehodlá. Nakonec to udělá, protože tak se věci mají. Příboj se pravidelně vrací. „Co, čtení mysli?“

„Vědět, co máš říct,“ opraví ho.

„Na hovno,“ zní odpověď.

Podprahově oba rozumějí. Čtení mysli člověka, kterou nezměníte, je stejně bezmocné jako cesta časem ke konci, který nezměníte.

Morální podtext příběhu je následující: bojte se muže, který vám čelí neozbrojený. Ale morální podtext je také: bojte se sdílených chvil zranitelnosti dvou dospělých mužů, jejichž matky sestoupily do hrobu. Ať už mezi Ezrou a Atlasem vzniklo jakékoli pouto, stalo se základem všeho prohnilého, co následovalo. Stalo se živnou půdou všech kvetoucích katastrof. Můžete to brát jako příběh o původu, superpozici. Druhou šanci na cosi podobného životu, což je vlastně začátek konce, protože existence je z větší části marná.

To ale neznamená, že ostatní členové Společnosti jsou odporní. Folade, Ade ve své drzé náladě, je nejstarší a vlastně sere na všechny ostatní, což je upřímně fér. Má se za básnířku, je hrozně pověrčivá a jako jediná taky věřící, což není ani tak podivné jako spíš ohromující, protože se jí dostává krátkých chvil oddechu, které ostatní neznají. Je fyzikálka, atomistka – nejlepší ve svém oboru do dne, kdy Atlas potká Nica de Varonu a Libby Rhodesovou. Ivy je usměvavá bohatá holčička a čirou náhodou virová biomancerka schopná vyhubit lidstvo zhruba za pět šest dní. (Atlasovi později dojde: jé, asi jsme měli zabít ji. A svým způsobem to udělá. Ale ne tak, jak měl, ani žádným způsobem hodným změny.)

Neel je nejmladší, veselý, hubatý a k uzoufání jedenadvacetiletý. Chodil do stejné londýnské školy s Atlasem, ale nikdy spolu nepromluvili, protože Neel měl plnou hlavu hvězd a Atlas zase uklízel matčiny zvratky a tajně rozebíral její mysl. (V matčině životě je hodně fyzického bordelu, nejen zbytky duše. Atlas ze všeho nejdřív zkusí přerovnat matce věci v hlavě a upraví strach z neznámého, protože čistá mysl mu přišla spíše nápomocná k čistému bytu, nebo to možná pochopil převráceně. Jeden z oněch pokusů povede k vyklizení přihrádky s jídlem, která přetékala jakousi neznámou, týden plesnivou noční můrou, to ale bude vyváženo zhoršením paranoidních stavů – jako by dokázala poznat, že ji někdo okradl, že kdosi byl v jejím nitru. Věci došly dokonce tak daleko, že Atlas chvíli očekával příchod matčiny smrti. Ale ta se neukázala. Z čehož měl radost. A taky pochopil, v jak hluboké je prdeli.) Neel je věštec a pořád ze sebe sype věci jako: dnes nesahej na jahody, Blakely, jsou zkažené. Štve ho, ale Atlas ví – jasně vidí – že Neel svá slova myslí vážně a že v životě nezhřešil činem ani myšlenkou, snad s výjimkou jedné či dvou představ o Ivy. Která je na chodící zvěstovatelku smrti vážně pěkná.

A pak tu máme Alexis. Osmadvacetiletá a unavená životem.

„Děsí mě,“ přizná Ezra nad půlnočním jídlem.

„Jo,“ přikývne Atlas vážně.

(Alexis ho později při rozchodu bude držet za ruku a bude mu vykládat, jak za to on nemůže, což je ovšem lež, protože Atlas dobře slyší, že jí hlavou táhne: jsi absolutní debil a směšný čuráček. Ale myšlenky nemají žádnou váhu, protože Alexis sama nikdy na ničem nelpí dlouho a nahlas řekne jen – nepromarni to, Blakely, dobře? Rozhodl ses, dobrá, věci se mají tak, jak se mají, ale u všech svatých, nepromarni to. Samozřejmě, že promarní. Samozřejmě.)

„Jde jen o tu nekromancii? O kosti?“ díval se Ezra do prázdna. „Jsou kosti děsivé? Pověz pravdu.“

„Duše jsou děsivější než kosti,“ přizná Atlas. „Duchové.“

Otřese se.

„Myslí duchové?“ ptá se Ezra dál mírně zastřeně.

„Ano.“

Duchové moc obvyklí nejsou. Většina věcí zemře a zůstane mrtvá.

(Například Alexis.)

„O čem přemýšlí?“ naléhá dál.

„Většinou o jediné věci. Pořád dokola.“ Obsedantně kompulzivní porucha, to je zpravidla první diagnóza, které se Atlasovi dostane ve chvílích, kdy vyhledá pomoc. Téměř zajisté špatná, podle něj. Chápe, že je někde na spektru, tak jako všichni – o tom konečně spektrum je – ale obsedantně kompulzivní? To mu nehraje. „Ti, kteří zde zůstávají, to většinou dělají ze specifických důvodů.“

„Jo? A z jakých?“

Atlas se kousne do tváře. Matka měla sedmnáct lahviček stejné značky krému na ruce a teď si zoufale přeje, aby jí jednu štípl. Na zlomek sekundy zapřemýšlí, zda se nevrátit domů.

Chvíle pomine.

Vydechne.

„Kdo se stará o touhy mrtvých?“ odpoví.

Není hloupý. Jestli má zemřít, tak ví, že mrtvý zůstane.

Společnost obvykle nevolí Správce z vlastních řad. Ještě to nevíte, protože jsme k volbě Správce nedošli, ale Společnost ve skutečnosti vůbec neřídí zasvěcenci. Ti jsou příliš cenní, zaměstnaní a vůbec, představte si tu podělanou ukrutnost, kdy vezmete někomu život a musíte se s tím faktem vyrovnat, zatímco sedíte v kanceláři a zvedáte telefony. Ne, Společnost udržují prakticky cele v chodu obyčejní lidé, které najali na naprosto běžných pohovorech a s naprosto obyčejnými životopisy. Nemají přístup prakticky k ničemu důležitému, takže je úplně jedno, co vlastně vědí.

William Astor Huntington učil před prací pro Společnost klasickou historii na UMUNY. Ve chvíli, kdy rada Společnosti – ta už je sestavená ze zasvěcenců – prověřila Huntingtonovu netradiční a poněkud strašidelnou volbu nástupce, všichni zaslechli tiché, neodbytné bzučení. Jako rozptýlení bohatě stačilo – a úsměv Atlase Blakelyho byl tak oslňující a záznamy tak běloskvoucí – že si jednohlasně odhlasovali brzký konec jednání, aby mohli jít domů.

Čímž jsme chtěli říct, že dostat se k práci a kanceláři Správce nebyla pro Atlase Blakelyho procházka růžovým sadem. Nemusíte ho kvůli tomu obdivovat, ale mohli byste. Správce je politickou pozicí, a Blakely politikařil velmi obratně, politikařil nádherně, protože tyto své dovednosti ladil celý život. Mohli byste namítnout, že Atlas Blakely v životě neprohlásil jediné pravdivé slovo? Ano, mohli. Nikdo by vám nebránil, a Správce nejméně ze všech.

Ale to jsme odbočili. Ze všech zasvěcenců Atlas jako první pochopí pravidla hry Společnosti. Výzkumník Společnosti, kterému jsou novici svěřeni do péče, na celou záležitost nedokáže nemyslet. Starožitná zbraň, zblízka, stiskl spoušť dřív, než byl připravený, kurva kurva ruce se klepou, znovu stisknout spoušť, tentokrát je to masakr, ale ne smrtelný, kurvakurvakurva ty debile, pomozte mi někdo–

Nakonec museli pomoct čtyři. Atlas jako němý svědek vzpomínek si říká jen: do prdele. Díky, ale nemám zájem.

„Ale co knihy,“ hádá se Ezra. Atlas si zrovna balil, když ho navštívil a začal plísnit, nebo spíš připomínat. Atlasovy ruce byly vyschlé a majitel hostince v přízemí se zatím neozval, ačkoli měl zavolat hned, jak se něco pokazí. Možná ale ochranná kouzla nedovolovala sousedům zavolat...? Dům přece chtěl, aby někoho zabil, takže se vlastně upřímně nedalo říct, zda telefony fungují nebo ne.

„Zatracené knihy,“ vzdychl si mocně Ezra.

O Atlasově lásce ke knihám jsme dosud nemluvili. Knihy mu zachránily život. Ne v téhle konkrétní chvíli, protože v téhle chvíli už dávno mířil za kopečky zkázy. Ale dřív. Knihy ho zachránily.

(Nedošlo mu, že ho zachránila osoba, protože knihy píší lidé, knihy samotné jsou jen úvazy, záchrannými lany, díky kterým se vytáhnete z hlubin zpět na světlo. V té době pracoval v zaplivané putyce a myslel, že nesnáší lidi. Což byla pravda. Všichni se tak občas cítíme. Ale byla to krátká, leč životně důležitá chyba.)

Když v dospívání zjišťoval, jak obtížný život ho čeká – klinicky vzato šlo o období pocitů bezcennosti a prázdnoty, tupý vztek s rozmazaným, nepopsatelným nedostatkem soustředění, ostré trny antisociálního chování, všechno osamění a sebezohavení – měl přinejmenším štěstí v tom, že vyrůstal uvězněný v paláci intelektuální hrabivosti, obklopen hromadami a hromadami knih, které kdysi utvářely matčinu hroutící se mysl. Její skutečné já tak poznal jen ze stránek knih, mezi podtrženými řádky a zahnutými rohy. Jen v knihách dokázal zahlédnout její úžasné, hořce hladové já ženy, která čekala, že ji láska pozře zaživa a která zoufale, více než po čemkoli jiném, toužila po uznání. V knihách se stále schovával dopis, poznámka dokazující, že všechno nebylo jen v jejích představách – v labyrintu, v jaký se její mysl časem změní – příhodná výmluva pro muže, který se jednoho dne rozhodne, že románek nebyl ničím víc než výplodem její představivosti. Kniha, v níž nalezla útěchu předtím i poté, co jí život rozseklo vedví narození nechtěného syna.

„Měla jsi mě nechat být,“ zabručel kdysi matce do očí a myslel, že je to vlastně jen past. Všechno. Zásahy neslyšně odpočítávají konec, který neuvidíte. Nevíte, jak to skončí, takže jen... konáte a zkoušíte a nakonec nevyhnutelně trpíte, a za co? Radši měla zůstat ve škole, kde by její génius mohl růst, třeba by našel nádobu k naplnění, mohl se něčím stát. Bylo to lepší než současná existence, kdy jí otíral z tváří sliny a díval se jí do temných a netečných očí.

„Jakmile ekosystém zemře, příroda vytvoří nový,“ odpověděla, možná beze smyslu. Možná to byla jen opravdu prázdná slova.

Atlas ji nejdřív neslyšel. Zeptal se, co to povídala, takže větu zopakovala: „Jakmile ekosystém zemře, příroda vytvoří nový,“ a on si pomyslel, o čem to kurva žvaní, ale pak si na její slova vzpomněl v jistém klíčovém okamžiku, ve chvíli, kdy nedokázal rozeznat, čí nápad to vlastně byl. Snad Ezrův, nebo ho možná narouboval Atlas sám. Třeba za to mohli oba.

Jakmile ekosystém zemře, příroda vytvoří nový. Nechápete? Svět nekončí. Jen my.

Ale možná... možná bychom mohli tohle tvrzení přerůst. Třeba měla na mysli právě to. Možná, že máme za úkol být větší.

(Atlas se postupem času, pomalu, cítil stále jistěji. Ano, to vlastně měla na mysli.)

Na začátku nezáleží. Na konci taky ne. Ať se nám to líbí nebo ne, jsme součástí cyklu, tak nebuďte pustinou.

Buďte kobylkami. Buďte morovou ranou.

„Staňme se bohy,“ řekne Atlas nahlas a je důležité si uvědomit, že je pod vlivem drog, že mu chybí matka, že sám sebe nenávidí. Je životně důležité připomenout si, že právě v tomto životním okamžiku je Atlas Blakely vyděšeným, smutným a osamělým smítkem bytí, pihou na prdeli blížící se aktuální zkázy lidstva. Atlasovi Blakelymu nezáleží na tom, zda přežije do zítra, pozítří nebo popozítří. Nezáleží mu na tom, zda ho srazí blesk nebo dnes v noci zemře. Atlas Blakely je neurotický, po smyslu zoufale toužící, plus minus dvacetiletý (no dobře, pětadvacetiletý), momentálně pod vlivem tří různých psychotropních látek a v přítomnosti nejspíš prvního skutečného přítele, a když ta slova poprvé vyřkne, nepřemýšlí o následcích. Ještě následky ani nechápe! Je dítě, prakticky idiot, zažil jen nepatrný zlomek z toho, co lidské bytí nabízí, a ještě si neuvědomuje, že je jen prach, zrnko písku, méně než zkurvený červ. Nepochopí, dokud mu na dveře nezaklepe Alexis Lai a neřekne ahoj, nerada ruším, ale Neel je mrtvý, umřel a v teleskopu měl poznámku, podle které jsi ho zabil ty.

A právě proto Atlas později ví, že všechno posral. Neel bude muset umřít ještě dvakrát, než to řekne nahlas, ale ví to už tehdy, v té chvíli, i když ještě neřekne všem, co si myslí: neměl jsem žádat o moc, když vím, že jsem doopravdy toužil po smyslu.

Ale nyní má oboje, takže... Jak vidíte, nacházíme se v patové situaci.

„Co máte na mysli?“ ptá se Libby Rhodesová a z rukou se jí kouří. Na tvářích má světlé cestičky a špína na spáncích se mísí se slaným potem. Vlasy má plné prachu a u nohou jí leží Ezra Fowler. Naposledy vydechl ani ne před deseti patnácti minutami, poslední slova vyřkl pár sekund předtím a to také nebude vyřčeno nahlas: že i když je Atlas naštvaný, ačkoli netuší, co vlastně chtěl cítit při smrti muže, kterého kdysi miloval a nyní ho nenávidí, přesto cítí. Nesmírně mocně.

Ovšem rozhodl se už dávno, protože kdesi existuje vesmír, v němž se rozhodnout nemusel. Někde je přinejmenším jeden svět, kde Atlas Blakely spáchal vraždu, jíž zachránil čtyři životy, a jedinou možností nyní je najít ho. Nebo ho stvořit.

Ať tak či onak, náš příběh může vpravdě skončit jen jediným způsobem.

„Mám na mysli pouze,“ zvedl oči od podlahy, „co všechno jste, slečno Rhodesová, ochotná ještě zničit, a koho kvůli tomu zradíte?“

KOMPLEX

jako

anekdota o lidstvu

Na jedné straně je příběh, který už znáte. Genocida. Otroctví. Kolonialismus. Válka. Nerovnost. Chudoba. Despotismus. Vražda, smilstvo, krádež. Ošklivé, barbarské záležitosti. Ponecháno samo sobě lidstvo rychle upadne k základním instinktům a zpět k sebezničujícímu násilí. Každý člověk dokáže vidět svět kolem sebe takový, jaký je, a přesto ho ničit.

Na druhé straně je Romito 2. Před deseti tisíci lety, kdy zbytek jeho druhu přežíval jen díky skvělým loveckým schopnostem, se o muže trpící vážnou formou zakrslosti starali od narození až k dospělosti bez jakéhokoli „hmatatelného přínosu zbytku kmene“. Navzdory hrozbě pro už tak chudé zdroje se mu dostalo vrozeného způsobu cti: bylo mu umožněno žít, protože byl jejich, protože byl živý. Ponecháno samo sobě se lidstvo bude starat o své i za cenu strádání. Každý člověk dokáže vidět svět takový, jaký je, a přesto ho zachránit.

Nežijeme pouze na jedné nebo na druhé straně.

Platí obě.

Hoďte si mincí a uvidíme, co padne.

I.

EXISTENCIALISMUS

EILIF

Blonďák vystupující z medeiánské hromadné dopravy na Grand Central Station měl na sobě výrazné sluneční brýle. A také pár vrstev iluzí. Některé byly čerstvé, ale většina byla roky, dokonce desetiletí stará. Nešlo tedy o rychlý převlek; spíš o trvalou kosmetickou rekonstrukci. Pilotní sluneční brýle s duhovým filmem na sklech a zlaté obroučky plynule přecházející ve stříbrné nožky. Připomněly jí měňavé perly, poklad necitlivého moře. Možná ji upoutaly sluneční brýle, nebo snad děsivý pocit, že se na ni s nečitelným výrazem podíval.

Nebyl to Nico de Varona, což bylo znepokojivé; potenciálně katastrofální. Eilif ale věděla dost, aby učinila s velkou pravděpodobností poslední pokus.

„Tam,“ řekla naléhavě chlapovi vedle sebe. Nebyl to ten roztomilý, rodinný typ, dokonce ani nápomocný. V odpověď se zatvářil, jako by ho bolely uši. Netušila z jakého důvodu. „Tamten. Je celý od krve.“ Halilo ho ulpívající mračno ochranných kouzel místa, z něhož přišel, přímo z něj čpělo jako nekonečný příboj. Jako závan jedovatého dýmu či špatné kolínské. Eilif ale pochybovala, že by se tenhle muž voněl něčím jiným než nejdražšími a nejvybranějšími parfémy.

„To je Ferrer de Varona? Má na sobě nějaké iluze?“ zeptal se muž – ne Eilif, ale malého přístroje v uchu. Neměl na sobě ani modrou, ani nic v odstínu námořnické modři. Nemohla se zbavit dojmu, že se nevědomky spřáhla s amatéry. „V popisu se říká, že by cíl měl být menší latinos s tmavými vlasy–“

Sledovala, jak se před blondýnem poslušně rozestupuje dav. Ne. Tohle se v New Yorku nestávalo. Zatahala muže vedle za rukáv. Byl jedním ze tří členů týmu a jako jediný na dosah. „Tamten. Běžte.“

Vytrhl se jí: „Podle mě sledovací zařízení selhalo.“

Zase nemluvil s ní, což byla škoda. Řekla by mu, že mu to řeklo něco kouzelného; že jeho sledovací zařízení nemohlo nikdy fungovat správně, protože byl velmi obyčejný člověk a taková byla cena za obyčejnost. Jistě, jakožto člen speciálních jednotek SEALs měl hodně svalů, nejspíš docela dobré reflexy a tím pádem si v součtu asi zasloužil nějaký náznak obdivu, byť jen obyčejného druhu. Dobrá mašina na zabíjení, ale takových už Eilif znala dost. A zatím ji žádný nepřekvapil.

Nečekala, až medeiánský velitel upozorní svého podřízeného na očividné. Vyrazila volným prostorem, který za blonďákem zůstával, a přinutila tak k pohybu i oba zbylé vojáky v davu. Výborně, půjdou za ní, najde blonďáka a velmi rychle vyplave na povrch, že nic nebylo v pořádku, že Nicolás Ferrer de Varona je zase převezl a že jeho místo zaujal taktéž neobvyklý blondýn pocházející očividně ze stejného domu. Ten s krví v kouzlech.

Eilif za ramenem něco zasyčelo. Sledovala zlatovlasou hlavu nízkými arkýři a vyrazila v mužových stopách na ulici.

„Ona utíká!“

„Říkal, že se to může stát, prostě se jí drž–“

Neposlouchala je, protože stíhala své vykoupení nebo odsouzení. „Zastavte,“ zavolala od staničního vchodu a od úst jí stoupaly obláčky páry. Bylo skvělé použít znovu tu věc zrozenou ve vlastním nitru, věc, které by někteří říkali magie a ona zase mé já. Přežít znamenalo skrývat ji, její onakost a anokost – věc, která v ní probouzela naději v nový zítřek. Ne jako smlouvy. Z těch ostře vnímala přítomnost, nějaký den, dnešek.

Výkřikem objala ulici, dav hledačů bohatství a cyklistů a neustálého vzteku. Muž se stříbrnými sluchátky ji neslyšel a kráčel dál. Eilif se krátce podivila účinnosti moderních ucpávek uší. Ale podstatné bylo, že se blondýn zastavil a ramena v bílé lněné košili mu poklesla. Nejdřív měla dojem, že ho nastupující horké léto nechává chladným, ale dobře viděla magii, která se z něj řinula jako pramen. Otočil se. Všimla si přitom, jak mu po čele stéká pot a mizí za brýlemi.

„Zdravím,“ odpověděl karamelovým hlasem, „a přeji upřímnou soustrast.“

„Proč?“ zeptala se Eilif, jejíž výkřik muže zastavil, a přesto stále žila.

„Obávám se, že našeho setkání budete litovat. Skoro všichni ho zatím litovali.“ Mužova kouzly upravená ústa se zvlnila do potěšeného úsměvu, zatímco oba vojáci ze sebe setřásli vliv Eilifina příkazu a postavili se jí po bok způsobem, který se snad bude brzy hodit.

„On,“ kývla na něj hlavou. Oba vojáci hmátli po zbraních, kterými nemohli minout.

Rozkaz zněl dopadnout. Rozkaz podle podmínek Eilifiny smlouvy zněl podrobit, ve smyslu zvířete uprchlého z klece. Chápala, že v reálném světě mimo představy teoretiků a stratégů mohou mít různá slova různé významy. A její nebyla výjimkou. Slíbila následující: klíč k domu s krví v kouzlech. Živý či mrtvý, optimální či neoptimální cíl, blondýn nyní představoval její jedinou záchranu. Zajmout ho, nakrájet na hvězdičky, nacpat jeho zpřelámané tělo do kanálu, co na tom záleží. Dodávka nezáležela na stavu, v němž se v okamžiku předání nacházela. Po mnoha letech a tolika smlouvách se už naučila citlivě vnímat části psané drobným písmem v zápatí.

Pro rozpárání nepotřebujete kouzla. To Eilif věděla. Občas se však trocha magie hodila, takže dělala co mohla, aby zůstal stát. Blondýna neznala a necítila k němu nenávist. Ale mohla dát přednost vlastnímu životu před jeho.

Věci se naneštěstí téměř okamžitě pokazily. Eilif byla zvyklá na tiché, nenápadné pohyby, jako třeba rozdíl mezi přáním a potřebou. Střelec neznatelně zaváhal. Voják po levici utrpěl myšlenku nebo aspoň něco dost podobného. Něco jak toužebný impulz nebo záchvěv lítosti.

Někdo se tu brání, došlo jí.

Na blondýnově čele vyrazila další krůpěj potu a zmizela za lesklými brýlemi.

Voják po pravici zablikal jako světlo svíce. Snad vztek, nebo touha. Eilif onen blesk inspirace, v němž spočívala větší část jejího nadání, dobře poznala. Pohyb za ní se zpomalil, protože už ji neměl kdo následovat. Ať už oba muže za jejími zády nebezpečně spoutalo cokoli, drželo je to pevně jako nějaké tišší, vyšší volání. Jako cirusy táhnoucí se za kumuly, nebo mollový akord vedoucí k durovému.

„Problém totiž tkví v tom, že jste zoufalá,“ prohlásil blondýn. Eilif došlo teprve až ve chvíli, kdy měla zaznít střelba, že mluví přímo k ní. Všude kolem se rozprostíralo podivné ticho, sahající od vojáků k davu a tvořící mlčenlivý klid, jako okamžik před aplausem. „Pochopte, že nejde o nic osobního,“ dodal ještě blondýn, když si všiml opožděné úvahy.

Celý blok už byl tiše ochromen. Vojáci určení k dopadení Nica de Varony budou nakonec k ničemu. Možná je opravdu konec. Opona padá.

Ne. Dnes ne, teď ne.

„Ani z mé strany,“ odpověděla bystře a zkoušela myslet na jedinou věc: jsi můj.

Silou myšlenek jí však nebezpečně proklouzl další prvek; ne zaváhání, ale něco horšího. Podobalo se to kapce blondýnova potu: trocha bolesti, zrozená nevítaným přívalem citů. Vzrušení z honu. Opojení z výhry. Mávnutí ocasem. Ostré výrůstky na lýtku – smlouvy, kterými si chtěla spravit život a znovu vybudovat osud. A pak, přesně na konci jako náraz vlny. Konkrétní představa jejího syna Gideona.

Prozradit tolik o vlastní osobě ve snaze zlomit blondýnovu vůli bylo nebezpečné; trhliny, kterých si nepochybně všimne, nečistoty podobné rezavým skvrnám, místa, z nichž by nerozumně mohla vyrazit zmateně protikladná myšlenka. Přesto však cítila, že se mužova ústa plní starou známou hořkou příchutí touhy. Obvykle jí to stačilo k vytvoření příležitosti, kterou mohla v případě potřeby využít. Tentokrát třeba vytrhla nejbližšímu vojákovi pušku z ruky. K rozhodnutí radši být lovcem než kořistí. I kdyby jen protentokrát.

Namířila na blondýna prst na spoušti a myslí jí táhly prastaré kletby. „Půjdete se mnou,“ řekla hlasem sladkým jako píseň sirén a s podtónem příslibu nového světa. Už ho procítila dostatečně na to, aby věděla, že má také obvyklé smrtelné touhy; očekávané bolesti neopětování a nenaplnění. Stačilo jen, aby udělal totéž co všichni – poddal se.

Blondýn si stáhl brýle na nose tak nízko, že se mu mohla podívat do očí. Azurově modrých. Jako berylové vlny vábivého moře. Koutkem oka viděla, jak jeden z vojáků pláče v podivně extatické rozkoši zotročení. Druhý padl na kolena. Kdesi zpíval řidič taxíku, nejspíš nějaký žalm. Několik chodců si kleklo a políbilo zem. Blondýn jí vzdoroval a současně držel všechny v šachu, což nebylo zároveň možné; jako by držel pohromadě dvě poloviny vesmíru nebo všíval vlnu do písku.

Pochopila, že mužova magie nebyla přehnaná kvůli šetření sil až poté, co došla prozření. Hodně lidí magií plýtvalo kvůli relativní neznalosti vlastních omezení, protože věřili, že o svůj zdroj síly nemohou být okradeni. Blondýn byl naopak na vysávání zvyklý. Přesně věděl, co si může dovolit ztratit a co už musí držet.

„Co s nimi děláte?“ nedokázala si odpustit nerozumnou zvědavost. Ale jako jeden profesionál před druhým se nedokázala ubránit úžasu.

„Ale, takovou skvělou maličkost, jakou jsem se před nedávnem naučil.“ Muže její zájem zjevně potěšil. „Zneschopnění využitím bezbolestnosti. Skvělé, no ne? Četl jsem o tom minulý měsíc. Bez urážky, ale už musím jít. Potřebuji vyřešit pomstychtivou knihovnu a dotáhnout do konce jistou pomstychtivě spravedlivou záležitost. Určitě to chápete.“

Pyšně k ní z ulice vykročil. Oči měl při bližším prozkoumání nečekaně podlité krví a jedna ze zorniček byla tak roztažená, že oko bylo téměř černé. Mužovo přežití nakonec nebylo tak snadnou záležitostí. Eilif se po něm natáhla a prsty ho pohladila po zpocené tváři. Jakožto siréna dobře poznala blížící se vrak. Věděla, že skončí nárazem a vířící temnotou.

„Ta osoba, kterou se snažíte chránit,“ zaslechla, jak si tiše bručí pod vousy, „proč je mi tak povědomá?“ a Eilif mlhavě věděla, že zbraň leží na zemi, že přišla i o poslední možnost, že modlitba brzy skončí, že ji blondýn vložil přímo do náruče vlastní víry, i když to neudělal cíleně. A že nějak věděl, kdo – ale ne co – byl Gideon.

Vojáci se začínali ošívat a blondýn se ohlédl. Eilif však s půlsekundovým zpožděním jeho pohled přitáhla zpět. Už chápala, že jí upláchne dřív, než efekt kouzel vyprchá, ale bylo v něm něco, co musí vidět, pochopit.

„Podívej se na mě,“ přikázala. Mužovy oči byly modré, jasnozřivé a plné lítosti. Temné hněvem, cíleným vztekem, jako krev neuměle rozstříkaná po prastarých kouzlech.

Pulz odtikávajících hodin; jeho konec se objevil spolu s jejím a tiše čekal. „Kolik vám zbývá?“ dokázala ze sebe vysoukat.

Ostře se zasmál: „Pokud mám věřit historce, kterou mi vyprávěli, tak šest měsíců. Bohužel jí věřím.“

Záblesk nože a mužových zubů v temnotě.

„Miluju zkázu,“ prohlásil muž a oči mu zčernaly. „Není romantická?“

„Ano,“ zašeptala.

Kousek po kousku, současný život jako kotva, svoboda výměnou za přežití.

Jeho oči,

Temnota,

Jeho oči,

„Eilif,“ ozval se nový hlas. Známý a starší. Ne tak unavený, ne tak medový. „Tvůj čas vypršel.“

Z nekonečných hlubin oceánu pomrkávala známá červeň. Stejná červená účetní kniha pomrkávala ze záhybu času a snů.

Zkoušela utéct, ale marně. Účetní si ji zas našel.

Mořské víle poprvé došly spekulace. Neměla co nabídnout, nezbyly jí žádné sliby, jimiž by se mohla vykoupit, žádné prospěšné lži, které by vpletla do písně sirén. Zářezy na lýtku, značící dluh, v temnotě blyštivě zářily jako šupiny a poutaly ji k nevyhnutelnému výsledku. Konečně došla na konec cesty.

Princ, animátor, byl volný. Syn nezvěstný. Blondýn – poslední šance na vyrovnání dluhu se hrozivým způsobem nevydařila. Místo s knihami, s krví v kouzlech, které Účetnímu slíbila – očividně plodilo stvůry. To Eilif dobře věděla.

Ale na tom už nesejde. Všechno už skončilo, takže si hodlala užít každou sekundu. Měla dost času na jednu či dvě kletby, nebo snad jen varování.

Miluju zkázu, pomyslela si. Není romantická?

„Můžeš mít můj dluh,“ nabídla Účetnímu velkoryse a s úsměvem. „Užij si ho, protože není zadarmo. Teď dlužíš i ty. Jednoho dne přijde i tvůj konec, a všichni o něm uslyší. I ty, nepřekvapí tě. Budeš o něm vědět a nedokážeš mu zabránit.“

Snad za to mohl fakt, že opravdu hodila strach za hlavu, ale poprvé si v obvyklém beztvarém stínu, jakým Účetní byl, čehosi všimla – záblesku zlaté ozdůbky. Malé runy nebo symbolu, který připomínal brýle, připomínal tvarem dva ptáčky letící domů.

Ach, ne, ne symbol – písmeno. W. Eilif se usmála, zatímco temnota se kolem ní sevřela pevněji a zalila ji jako vlna a natekla jí do plic a bezhlučně ji stáhla do hlubin nicoty.

NICO

Předvolání muselo dorazit někdy v noci, protože ho Nico našel pode dveřmi bytu v New Yorku hned po probuzení – přesněji řečeno hned jak vstal, protože nezamhouřil oka – v časných ranních hodinách. A bylo pěkně spořádané. Výrazná aura úpravnosti bílé obálky, která byla neobřadně adresována Nicolási Ferrerovi de Varona. Nezdobila ji žádná podivná vosková pečeť, žádný okázalý erb, žádná zjevná přetvářka. Podobné záležitosti se očividně používaly jen v sídle, které Nico včera opustil, a zůstala z nich jen neurčitě úřední výzva do zbraně.

(Co vlastně od Alexandrijské společnosti čekal? Těžko říct. Najali ho diskrétně, poprosili, zda by někoho nezabil a nabídli mu odpovědi na některé z největších tajemství vesmíru výměnou za službu čemusi vševědoucímu, prastarému a tajemnému. Ale taky mu každý večer servírovali večeři, ke které svolával gong, takže celková estetika zůstávala poněkud nejasná, zaklíněná kdesi mezi ideologickou čistotou a zkouškou omylem.)

Divnější však byla přítomnost druhého předvolání, k Nicově hrůze adresovaného Gideonovi žádné prostřední jméno Drakeovi.

„Nuže.“ Žena za stolem – zhruba čtyřicetiletá, velmi britská – cvakla myší a obrátila se s očekáváním na Nica, který si poposedl v kožené kancelářské židli, ke které se mu přilepily nohy. „Potřebujeme s vámi probrat celou řadu každodenních záležitostí, pane de Varono, jak vás už ostatně upozornil Správce. Obávám se však, že jsme vás museli povolat poněkud... zrychleně,“ poznamenala s pohledem upřeným na Gideona, který seděl hned vedle. „Za daných okolností to doufám chápete.“

Podlaha pod nimi se zachvěla. Naštěstí vedle něj seděl Gideon a ne jistá osoba, která by mu okamžitě vynadala i za sebemenší nerozumný projev magie, takže se vše obešlo bez problémů, jen s krátkým sdíleným pohledem, upřeným na lampu po Nicově levici.

„No, dobře víte, co se říká o předpokladech,“ odpověděl.

Pohyb hlavy vedle nakonec Nicovi prozradil, že se stal obětí vzácného (ale ne zcela neslýchaného) drakeovského postranního pohledu. „Omlouvám se. Pokračujte.“

„Nu, pane de Varono, mohu myslím s jistotou prohlásit, že toto je záznam,“ poznamenala Sharon, která se tak skutečně jmenovala. Úhledná jmenovka na stole (vyvedená stejným fontem, kterým tam kdysi stálo ATLAS BLAKELY, SPRÁVCE) hlásala světu, že zde sedí SHARON WARDOVÁ, MANAŽERKA LOGISTIKY, ačkoli zmíněná manažerka logistiky se neobtěžovala formálním představováním. Od chvíle, kdy Nico vstoupil do kanceláře, toho vlastně řekla zatraceně málo.

„Problémy právního rázu neřešíme se zasvěcenci poprvé,“ ujistila ho Sharon, „poprvé k nim však došlo do dvaceti čtyř hodin od opuštění archivů, takže–“

„Moment, prosím,“ skočil jí Nico do řeči, až se Gideon ještě více varovně zakabonil. „Právního rázu?“

Sharon cosi naťukala do počítače, chvíli četla údaje na obrazovce a bez většího zájmu se podívala na tazatele: „Nezničil jste snad před veřejností vládní zařízení v hodnotě několika milionů euro?“

„Já...“ Vzato objektivně zničil, ale na osobní úrovni měl dojem, že v celém prohlášení existuje drobná nepřesnost. „No, chci říct–“

„Nezpůsobil jste smrt tří medeiánů,“ naléhala dále Sharon, „z nichž dva pracovali pro CIA?“

„No dobře,“ přikývl, „čistě hypoteticky s vámi souhlasím, ale copak jsem byl přímým původcem zmíněných neštěstí? Oni mi totiž, a to především, šli po krku. Když se nad tím tedy zamyslíte, tak všechno opravdu začíná otázkou osobního–“

„Omlouvám se,“ obrátila Sharon vznešeně pozornost ke Gideonovi. „Věřím, že za jednu z nich můžete vy?“

„Cože?“ Nico ztuhl obavami, ke kterým byl – zcela nesprávně – před pěti minutami ještě slepý. „Gideon nebyl–“

„Ano,“ skočil mu přítel rozhodně do řeči. „Jedna ze smrtí jde za mnou.“

„Jmenujete se Gideon Drake,“ prohlásila manažerka logistiky Sharon, ke které už Nico teď necítil takovou náklonnost jen a pouze na základě tónu hlasu. Bez uzardění by pochválil bezvadný svetřík pod podmínkou přívětivého zakončení hovoru, nejspíš nad čajem, ale teď svůj postoj přehodnocoval.

„A navíc,“ dodala Sharon, „nejste zasvěcencem Alexandrijské společnosti.“

„Vy taky ne,“ utrousil Gideon suše.

„Ano, pravda.“ Žena pevně semkla rty do tenké čárky. „Myslím, že jedno z prohlášení je relevantní a druhé zcela naopak není.“

„Počkat, vy nejste zasvěcená?“ Nico mezi nimi zmateně těkal pohledem: „Jak jsi to věděl? Jak to ví?" Obrátil pozornost raději k Sharon, protože Gideon právě zvolil svou nejtypičtější gideonovskou taktiku – mlčeti zlato. „Určitě jste zasvěcená – jsme přece v kancelářích Společnosti, ne?“

Chvíli se zdálo, že Sharon místo odpovědi uvažuje, jakou ohavnost z širokého repertoáru použít v reakci na Gideonův pasivně agresivní klid. Navíc býval obvykle sama slušnost, což Nica ještě více mátlo.

„Alexandrijskou společnost samozřejmě vůbec nezajímají právní komplikace vzešlé z události podobného rázu,“ promluvila Sharon přímo ke Gideonovi, nikoli k Nicovi, což bylo neobvykle a lehce znepokojivé. „Zasvěcenci jsou chráněni. Vetřelci nikoli.“

„Tak moment, počkat,“ naklonil se Nico kupředu. Pod nohama mu zaskřípal potah křesla. Málo používaný nebo nový, nebo to ani nebyla skutečná kůže. Což bylo úplně jedno, ale přesto to čemusi nahrávalo – jistému dojmu, že všechno kolem je neskutečné a falešné. „Víte, že mě přepadli, že ano? Stal jsem se cílem atentátu a Gideon mi zachránil život, což je podle mě polehčující okolnost–“

„Zajisté. Polehčující okolnosti vedeme v patrnosti, jinak by zde neseděl.“

„A kde by měl sedět? Víte co, radši mi neodpovídejte,“ opravil se Nico rychle. Gideon se Sharon ho totiž zpražili oba stejným pohledem, vyjadřujícím jasně jedinou věc: to vážně nedokáže sám dojít ke správnému závěru? „Myslel jsem, že jste si nás zavolala kvůli pomoci!“

Sharoniny zelené oči se bez mrkání vpíjely do jeho. Byly skoro bezbarvé, což vůbec nebyla urážka, jakou by si Nico vymyslel jen proto, že ji nemá rád. (Asi.)

„Sedíte snad v této chvíli v pařížském vězení, pane de Varono?“

„Já– Ne, ale–“

„Obdržel jste tedy předvolání k podání vysvětlení městské policii?“

„Ne, ale i tak jsem–“

„Cítíte se v současné chvíli jakkoli ohrožen hrozící žalobou či jiným bezprostředním nebezpečím?“

„To není fér,“ odsekl, protože měl dojem, že se rozhovor stočil do pasivně agresivních vod. „V nebezpečí jsem neustále. Zeptejte se koho chcete!“

„Tím je tedy vše vyřízeno,“ poznamenal Gideon, aniž by počkal na odpověď, a založil si ruce na prsou. „Nico dostane varování, a já... nezatknou mě, ale, jak předpokládám, nemohu to brát jako vítězství, že?“ Nicovi až po chvíli došlo, že nemluví neslušně, ale čistě obchodně. Věděl, že ho čeká vyjednávání, zatímco Nico předpokládal, že jde o nabídku nebo přinejmenším varování vzešlé z osobních sympatií. U všech svatých, vážně není divu, že podle celého světa se chová jako děcko.

„Předpokládám, že dojde k nějaké formě změny paměti?“ vyptával se dál Gideon.

„Kamarádův mozek dojebávat nebudete. Omlouvám se, ale to nepřipadá v úvahu,“ vyštěkl Nico dřív, než se Sharon mohla nadechnout.

Tu prudkost těch slov očividně překvapila: „No dovolte, pane de Varono–“

„Hele, jestli vy nejste zasvěcená a přesto víte o Společnosti a jejích spádech, tak Gideon určitě může také dostat zelenou.“ Ani se nemusel ohlížet na výraz hlubokých pochyb v Gideonově tváři, jimiž Nicovi nepochybně naznačoval, ať zmlkne. Stejně to ale nikdy nezabralo, tak proč by mělo zrovna dneska? „Dobře, tak ne úplně zelenou, ale... Třeba existuje nějaká klička. Co takhle zaměstnání?“ napadlo ho a narovnal se tak rychle, až lampa na stole poposkočila. „V archivech. Jako archivář. Nebo tak něco. Můžu si promluvit s Atlasem?“ dodal ještě. „Nebo s Tristanem.“ Hm, to by sice nejspíš bylo k ničemu, ale třeba by je Tristan Caine oba smrtelně šokoval a souhlasil. (A když už mluvíme o smrtelném šoku, tak Tristan Nicovi dlužil.) „Určitě by je napadlo něco užitečného. Navíc má Gideon reference z UMUNY, pokud byste byla ochotná spojit se s děkanem–“

„Pane de Varono,“ sjela Sharon očima k lampě, která se nebezpečně potácela na hraně mezi bytím lampy a bytím hromady střepů na podlaze. „Pokud dovolíte–“

„Někdo mě chtěl zabít,“ podotkl a začal se v křesle trochu pohupovat. „A nevím, zda jste si toho vůbec všimla, Sharon,“ (neúmyslný výsměch) „ale Společnost mě nijak neochránila. Myslel jsem, že právě proto jsem tady!“ zavrčel. Světla v místnosti se rozblikala a podlaha se jednou dvakrát vzdula takovou silou, až na blízké polici popadaly pečlivě vyrovnané knihy.

„Slíbili jste mi bohatství,“ zuřil dál Nico. „Slíbili jste mi moc – a výměnou jsem se měl vzdát všeho“ (knihy jedna po druhé padaly z polic a světlo na stropě se nebezpečně houpalo) „a tím myslím opravdu všeho. Nakonec mi na pomoc jako jediný přišel Gideon, takže v téhle chvíli“ (popřejme odpočinek v pokoji obrazu na zdi) „myslím, že mám nárok na jednu či dvě podmínky!“

Lampa nakonec s řinkotem spadla na podlahu a žárovka se slabým třesknutím vybuchla na tři kusy. Jeden či dva následné otřesy od zlomových linií Nicova temperamentu ještě otřásly stolem.

Místnost se uklidnila a na několik okamžiků zavládlo strašidelné, nečitelné ticho. Pak Sharon netrpělivě nasála vzduch přes zuby a něco napsala do počítače.

„Dobrá,“ střelila pohledem po Gideonovi. „Na dobu určitou. Nedostanete přístup do archivů s výjimkou případů výslovně vyžádaných Správcem. Na vašem místě bych si nedělala naděje.“

Gideon chvíli mlčel. Nico také, protože byl trochu vyveden z míry. Celý život byl zvyklý, že mu lidé šli na ruku, ale tohle považoval i on za nemožné.

„Nuže?“ vybídla je Sharon, na jejíž dokonalé kadeře padal prach.

„Ujišťuji vás, že s výsadami nikdy nepočítám,“ poznamenal Gideon a jen s nepatrným náznakem pobavení sledoval tichou prašnou sněhovou bouři.

„Budete sledován.“ Sharon se nenechala vyvést z míry a neuhýbala pohledem. Asi se mračila. Ale silně byrokraticky, čímž naznačovala, že je velmi unavená a víc chce jít domů, než aby tu zůstala a nechávala ho dusit se ve vlastní šťávě. „Každý gram magie, jakou použijete. Každou myšlenku.“

„Ale no tak,“ obrátil se s úšklebkem ke Gideonovi i Nico. „Nikdo tě nesleduje. A jestli ano, tak Atlasovi je to fuk. To mi věř.“

„Správce není váš přítel,“ odpověděla Sharon. Snad jako varování. Pořád se obracela ke Gideonovi, až nakonec věnovala nepředstavitelně ledový pohled i Nicovi. „A co se vás týče,“ prohlásila.

„Ano?“ Nemohl uvěřit, jak hladce zatím vše probíhalo. No, ne tak docela. Myslel, že ho čeká dost podlézání – z jejich strany, ne z jeho. Pár sladkých slibů, jak mu Společnost pomůže, jak ho Atlas Blakely při každé příležitosti vychvaluje, že ho čeká zářivá budoucnost – vše, na co byl zvyklý a co už do jisté míry očekával. Hovor se však chvílemi dostával hodně ostře na hranu, takže po krátkém šoku musel uznat, že výsledek celého jednání je opravdovým vítězstvím. Lepším, než v jaké doufal, což samo o sobě něco znamenalo.

Blázníš, Varono? zapěl mu v hlavě známý hlásek. Nenechají Gideona, aby si napochodoval do Společnosti jako na nějaký večírek. Copak jsi mě neposlouchal?

„Zkuste se po zbytek týdne nenamočit do žádných dalších potíží, pane de Varono.“ Pak pohlédla na podlahu a dodala ještě: „A spravte mi sakra lampu.“

Ale ale ale, pomyslel si samolibě.

Takže má, parchant, pořád ještě štěstí.

Včera. Vážně to bylo včera? Cítil kouř ve větru dřív, než ji uviděl, ale protože už nějaký čas s ní svět nesdílel, tak nějak neodhadl, co nastane dál. Rok po ní pátral, zpochybňoval její zmizení, trpěl zející vnitřní prázdnotou díky vědomí, že možná, snad, pokud bude opravdu smolař a ne, jak ho dráždivě podezírala, osoba, kterou nikdy v životě nic zlého nepotkalo, protože všechno okecá a všechny ukecá, se mu nevrátí a že pokud opravdu bude nadobro pryč, možná s ní také přijde o jistou část svého já; a zatím ještě netušil, jestli tu část dokáže získat zpět.

Rádoby atentátník – jeden ze tří rádoby atentátníků, kteří ho napadli hned jak opustil transportní oddělení Společnosti v Paříži – mu ležel mrtvý u nohou. Pořád cítil pot a krev a šok z polibku nejlepšího přítele. Srdce mu běželo o závod, krev bušila v žilách do rytmu Gideon, Gideon, Gideon, a pak ucítil kouř a všechno se mu vrátilo. Strach. Naděje. Poslední rok života jako kyvadlo.

Musíme si promluvit, Varono.

To Gideon ji v pádu zachytil; Gideon, který zase skočil mezi Nica a nebezpečí; Gideon, který Nicovi poskytl jednu z pěti nejlepších hlášek, jakou za život slyšel (autorem čtyř dalších byl Nico sám, a každou z nich někoho zpražil) hned poté, co mu dal jeden z pěti nejlepších polibků. Nejspíš úplně nejlepší, což muž, který políbil Parisu Kamaliovou, neříkal nijak lehkovážně. Gideon doslova chutnal jako gumoví medvídci a studený pot paniky a přesto stále zůstával poklidným snem, plný zpěvu ptáčků a omráčení. Co se týče schopnosti udržet souvislou myšlenku, tak byl Nico v prdeli.

„No, dýchá,“ prohlásil věčně praktický Gideon. Pak ještě dodal: „Tohle je ale pánský svetr.“ Nicovy myšlenky zatím zpomalovaly a nabíraly konzistenci hutného pudinku. Gideonův hlas se tišil a měnil se ve známé zvonění, zatímco Nico pečlivě nasával všechny rysy Nejhorší Osoby na Planetě: hnědé vlasy, okousané nehty, oblečení o pár čísel větší, očividně vypůjčené, a nepatrný závan sarkasmu a problémů s otcem.

A anglické šlechtické sídlo.

„A neměli bychom si, hm... dělat hlavu s policií?“ pokračoval Gideon.

„Do psí prdele,“ odpověděl Nico, zatímco se kolem něj ovinul čas a se zamrkáním ho vrátil do reality. Pařížský most pro pěší se částečně zhroutil a do Seiny pršely jako drobky z úst nějakého obra úlomky kamení. „Asi bychom sebou měli mrsknout, co? Pojďme pryč.“ Všechna krev, která by normálně poháněla mozek, byla momentálně někde jinde. Vzhledem k nutnosti jednat to nebylo ideální.

„Souhlasím,“ přikývl Gideon, „ale bezvědomá dívka a mrtvoly...?“

„Znepokojivé, jo, dobrá poznámka.“ Nicovi zbývaly jen dvě poslední funkční šedé buňky mozkové, z nichž jedna na něj řvala kvůli Libby a druhá se pubertálně opájela Gideonovým nadaným líbáním. „Co třeba jen... utéct?“

„Jo, proč ne, souhlasím,“ prakticky nezaváhal Gideon a při pohledu na Nica mu nepatrně zrůžověly tváře. Bože, odkdy se Nico takhle cítil? Nevzpomínal si, vůbec nedokázal vyhmátnout konkrétní okamžik změny, nedokázal přijít na žádný chronologický zdroj záplavy euforie v hrudi, kterému se dokázal vyrovnat jen orkán emocí při pohledu na Libbyinu ruku, kterou si Gideon přehodil přes rameno, než vykročil.

Vykročil? Nebyli smrtelníci. Transport přes sídlo Společnosti sice byl jen jednosměrný, ale to přece neznamenalo, že se musí oddávat něčemu tak přízemnímu, jako je chůze. „Vydrž,“ zabručel, popadl Gideona za rameno a bleskově zabočil doleva. Zpětně vzato dost prozradil o Gideonově rozpoložení fakt, že se nechal bez protestů shodit z mostu. Nemyslelo mu to jasně, políbil Nica, byli oba idioti. Nico, který zatím pod všemi upravil přitažlivost, aby jim umožnil nejmazanější útěk, jaký byl v tu chvíli schopen vymyslet, se na něj podíval a – bůh mu pomáhej – usmál se.

Libby se probrala za pár minut právě ve chvíli, kdy docházeli k veřejným transportům v Paříži. Krátké bezvědomí čistě pro teatrálnost. Také jí to řekl hned, jak se probrala, ani nečekal, až ji Gideon postaví plně na nohy. Jeho první slova k ní: „Víš, že jsi všechno mohla provést jen s polovinou dramatu?“ – na což odpověděla přivřením tmavých očí, krátkou odmlkou a pak, přesně ve chvíli, kdy měla vyplivnout nějakou duchaplnou (plus minus) poznámku, místo toho vyklopila Nicovi k nohám obsah žaludku.

„Vážně mám dojem, že sis to už opravdu zasloužil,“ poznamenal Gideon tiše a vysloužil si tím ránu hřbetem ruky do břicha hned, jak Nico uskočil k pouliční lampě.

„Jsi v pořádku?“ optal se Nico Libby nejistě, protože co chcete říct ženě, jejíž náhlé znovuobjevení ve vašem životě se rovnalo nečekanému objevení třetího oka nebo nalezení nové oktávy ve zpěvu? Libby se v předklonu držela Gideonovy levačky (nepochybně jedné ze dvou nejlepších Gideonových paží.)

„Jo. Jo, v pohodě.“ Libbyin vzhled však s těmi slovy dokonale neladil, ačkoli Nico měl aspoň tolik rozumu, že to neřekl nahlas. „Musíme si promluvit.“

„To už jsi říkala. Počká to, nebo musíme teď hned? Mluvit,“ zopakoval Nico. Nezměrnost trapnosti okamžiku byla opravdu úžasná. Hlavou mu vířily tisíce myšlenek, a přesto mu záhadně z úst jako první uklouzlo: „Ten je Tristanův?“

„Cože?“ otřela si ústa rukávem svetru, který už Gideon identifikoval jako pánský, a zvedla k němu zastřené oči.

„Nic. Přišla... Přišla jsi ze Společnosti. Myslím ze Sídla.“ Ano, očividně, super, ostrá dedukce, Nico. Pomalá, ale byl unavený. Špetka logiky. Úžasné. Věnovala mu zvláštní pohled a pak pohlédla z jednoho na druhého. „Ach, on už ví,“ vysvětlil Nico, na což odpověděla vševědoucím úšklebkem. „No co? Neblbni, Rhodesová. Někdo se mě právě pokusil zabít, takže podle mě můžu–“

Libby se rychle zamračila: „Kdo?“

„V tuhle chvíli nedokážu říct,“ pokrčil rameny. No nic. „Sídlo,“ připomněl. „Neměli– neměli bychom se tam vrátit, nebo...?“

„Ne. Ještě ne,“ zavrtěla hlavou, ze všech sil polkla a zašklebila se. „Kurva,“ zabručela do dlaně, do které se brzy zase pozvrací, tím si byl Nico jistý. „Potřebuju kafe.“

Nico strčil Gideona do úzké postranní uličky, aby se vyhnul nežádoucí pozornosti policistů v autě, které právě vyrazilo zpoza rohu. Pak popadl Libby za loket a táhl ji za sebou: „Rhodesová, teď vážně není čas na návštěvu kavárny–“

„Drž hubu. Pojďme radši pryč. Někam do bezpečí.“ Libby se dala do běhu, nebo do něčeho, co dělají lidé se silnou křečí v nohou a po procestování několika desetiletí. „New York. Tvůj byt.“

„Platil jsi nájem?“ zeptal se Gideona, zatímco jí pospíchali v patách.

„Jasně. Přece tam bydlím.“

„Ty jsi fakt hvězda.“ Podivná trojice pelášila Paříží jako obláček dýmu hnaný větrem. „Rhodesová,“ zeptal se hned poté, kdy bez dechu zapadli do davu turistů hemžících se kolem transportů u Louvru, „jsi si jistá, že ti nic není?“

Tu otázku zopakuje cestou do New Yorku nespočetněkrát – na Grand Central Station se něco dělo; obvyklý východ byl uzavřený kvůli obecnému ohrožení, které, jak si Nico opožděně uvědomil, mohlo mít něco společného s Callumem, a policie je místo toho prohnala kontrolním stanovištěm, kterým prošli s využitím drobných iluzí a nesmírného Gideonova talentu pro hovor s lidmi – a bylo mu jasné, že odpověď nedostane dřív, než se všichni skryjí na místě, kde je nikdo nepozná.

Vlastně mu Libby odpověděla až v té chvíli, kdy překročili práh Nicova bývalého bytu (zhluboka se přitom nadechl oživující vůně aloo bhaja z přízemí a pocítil všeobjímající pocit správnosti, jako by mu svět už nikdy nedokázal ublížit navzdory faktu, že po něm pase celá řada vládních agentur.) Nebo vlastně neurčitě odpověděla.

Jen co se dvakrát zeptala, zda je Max doma (nebyl) a zamračeně se prokousala celým talířem hummusu, který ji přinutil sníst, konečně zřejmě dostala náladu na hovor. „Máš tu nějaká ochranná kouzla?“

Tolik, že se při jejich sesílání div nezabil, ale to nepotřebovala slyšet. Ani Gideon. „Jo.“

„A podle tebe vydrží?“ pozvedla významně obočí, zatímco dole na ulici s kvílením sirén projelo policejní auto. Koneckonců ale byli na Manhattanu, že ano. Podobné věci jsou tu denní chleba.

„Urážka přijata, Rhodesová, ale ano.“

„Máme problém,“ oznámila konečně a nepatrně se zamračila na Gideona. „Se Společností,“ dodala potichoučku. „S... podmínkami,“ upřesnila ještě záhadně, „které naše šestice ještě nesplnila.“

„Tak za prvé, Gideon tě slyší,“ odpověděl Nico, zatímco Gideon ochotně předstíral, že jeho slova neslyšel, „a za druhé, co tím chceš říct? Atlas ti něco řekl?“

„Na Atlase zapomeňte,“ začala si okusovat nehet palce. „Nikdy jsme mu neměli věřit.“ Rychle se ohlédla po Gideonovi, který s hlasitým pískáním odkráčel do kuchyně.

Nico se naklonil blíž ve snaze přizpůsobit se Libbyinu tajnůstkářství: „Nikdy jsme mu neměli věřit... Protože...?“

„Protože se jednak snaží ukončit svět,“ odsekla. „Proto si najal právě nás. Protože nás potřebuje k čemusi, co zničí všechno. Ale o tom jsem s tebou mluvit nechtěla.“ Chvíli si zase okusovala nehet, než si ho náhle s výrazem nechuti prohlédla a obrátila pozornost zpět k Nicovi. „Máme dvě možnosti. Buď zabijeme jednoho z nás dřív, než nás archivy zabijí všechny, což může nastat kdykoli, nebo se vrátíme do sídla Společnosti a zůstaneme tam. Znovu do chvíle, než se nás archivy rozhodnou zabít. A pokud Atlas dřív nezničí svět,“ zabručela.

„Já–“ Předložené možnosti se mu moc nezamlouvaly. Podíval se na Gideona, který si nyní dost agresivně pobrukoval. „A jsi si jistá? Mám na mysli to zabití jednoho z ostatních.“ Až doteď se opájel představou, že jim vše prošlo. Při zvažování alternativ, které Libby přednesla, mu přišlo čím dál problematičtější, že jich stále všech šest žije a existuje v jednom vesmíru. Jejich předchozí dohoda s archivy (jeden člen byl eliminován, byť zcela náhodně) se zpětně vzato zdála dost mlhavá.

Nico však bez ohledu na vlastní víru celý rok nezávislých studií cítil, že ho něco vysává. Ať už šlo o běžné chování knihovny vůči svým obyvatelům nebo důsledek nenaplněného slibu, jak velký manévrovací prostor vůbec očekával? Z čistě teoretického hlediska chápal, že všechno, co doposud vytvořili, si vyžádalo zničení jiných věcí – mnoha.

Za všechno, co získali v důsledku náboru do Společnosti, se platilo, a Nicu de Varonovi neušlo, že to nakonec někdo bude muset zaplatit.

„No, třeba to není pravda,“ prohlásila Libby tónem, jakým by vyprávěla pohádku nebo očividnou lež. „Říkal to Atlas, který je opravdu vrcholem důvěryhodnosti.“ Podívala se Nicovi přímo do očí: „V téhle chvíli si ale nejsem jistá, že bych na něj vsadila. A ty?“

Nico, ztracen v myšlenkách, vzpomínal na nesmyslnou hádku s Reinou, kterou vedli zdánlivě před celými měsíci. Už tehdy to musela tušit, uvědomil si a srdce mu spadlo do kalhot, jako když škytne motor. Když ho obvinila z neochoty zabít jednoho z ostatních, aby ji zachránil – nebo sám sebe – tak už to musela vědět.

„No, asi ne, ale–“

„A když už mluvíme o Atlasovi. Nějak ti to vrásky nedělá.“ Nyní si ho prohlížela s hmatatelným podrážděním. „Chápeš, že nás využil, že? Slyšel jsi mě, že pro nás plánoval experiment, který měl doslova zničit vesmír?“

„Jasně, Rhodesová, slyšel jsem tě–“ (Kdyby ho nechala domluvit, ještě by řekl jednu dvě poznámky na adresu jejího charakteristicky sladkého hlasu.)

„A triviální záležitost konce světa tě ani trošku neznervózňuje?“ Zdála se rozpálená doběla, což vzhledem k času jejího návratu bylo opravdu rychlé. Jen pár hodin a už si přeje, aby chcípl?

„A co ti mám říct, Rhodesová? Věci se opravdu nemají růžově.“ Ještě chvíli se zamyslel ve snaze najít slova, která chce slyšet. „Ačkoli,“ začal tak nerozumně, že Gideonovo prozpěvování v kuchyni nabralo zoufale varovný tón, „netuším, že se to vlastně počítá jako zneužití. Musel sehnat pro Společnost adepty bez ohledu na osobní plány, nemyslíš?“

„To jako fakt?“ zasyčela. Nica pohladil na duši závan nostalgie, skoro až náklonnosti.

„No–“ Ještě mu nepřednesla podmínky zničení – pokud je vůbec znala; ze všech lidí na světě by s největší pravděpodobností provedla kompletní evakuaci při prvním mlhavém náznaku nejisté zkázy právě Libby Rhodesová – Nico měl však dojem, že přesně ví, jaké jsou podmínky konce světa. Pokud poslední rok života nebyl čirou náhodou sled zcela náhodných událostí, byl si celkem jistý, čím se Atlasův výzkum zaobírá – mnohovesmírem. Možností existence mnoha světů, ke které Nico osobně celý minulý rok soukromě přispíval.

Znamenala existence mnohovesmíru, nebo jakýkoli důkaz, opravdu konec světa? Nico napínal svůj dost upravený morální kód, ale pořád měl prázdné ruce. Pocítil nerozumnou touhu prodiskutovat celou záležitost s Tristanem, nebo s Parisou, nebo s Reinou. Dokonce i představa hovoru s Callumem nebyla zcela bez přitažlivosti. „Asi vím, jaký experiment máš na mysli. Má to co dělat s mnohosvěty,“ vysvětlil konečně. Libbyino obočí se spojilo u kořene nosu spíš v naštvaném než zmateném zamračení. „Ale Atlas chce jen zjistit, zda to dokáže, ne? Je to experiment, ne krvežíznivá touha po vesmírné nadvládě.“

Na okamžik tak krátký, že si ho možná jen představoval, vyčetl Libby z očí, že znala Atlasův experiment do nejmenších detailů; možná měla hlavu plnou stejných otázek jako Atlas, který dokázal vzbudit její shodný přirozený zájem. Nico ji znal velmi dobře – znal ji stejně dobře jako třeba základní zákonitosti pohybu: v srdci byla vědkyně, nutkavě zvědavá a odhodlaná najít odpověď na každou otázku. Znal tyto kvality dobře, protože je sdílel. Protože ho stejně jako Libby definovala řada věcí, kterým chtěl instinktivně porozumět – hnán hluboce zakořeněným hladem po poznání.

V okamžiku, jehož existenci nikdy věrohodně neprokáže, pochopil s naprostou a rozhodnou jistotou jednu věc: že Libby Rhodesová přesně věděla, čeho chce Atlas Blakely s tak strašidelným zoufalstvím dosáhnout, a že také chce znát odpověď.

Pak se ale zamračila a Nicovo podezření se na chvíli upokojilo. „Očividně jde o víc než jen experiment, když se jedná o mnohosvěty, Varono. Mnohovesmír nikdo jen tak nenačíná.“

„A jsi si jistá?“ vypálil okamžitě. „Protože jestli mě paměť nešálí, tak jsme jen tak bez uzardění vytvořili červí díru, a černou díru, a já poslední rok páchal řadu vražd spojených s Tristanem–“

„Zabití,“ houkl z kuchyně Gideon.

„Ne, rozhodně šlo o úmysl,“ odsekl rychle a obrátil se zpět k Libby. „Dobře, počkej moment. Vážila jsi takovou cestu jen proto, abys mi sdělila, že podle tvých domněnek je Atlas padouch?“

„Já se nedomnívám, Varono, já to vím,“ zasyčela znovu. „Protože ano, když už o tom tedy mluvíš, vážila jsem takovou cestu jen proto, abych ti to řekla. Právě proto jsem za poslední rok div nevypustila duši, abych se dokázala vrátit, a jen proto jsem–“ Sevřela ústa a očima netrpělivě střelila stranou a Nico viděl, že zvažuje vyslovení temnější, zranitelnější pravdy. Nakonec ale od úmyslu rychle ucouvla: „To máš jedno.“

Ne, nepřijatelné. Nedošla tak daleko, jen aby mohla couvnout před rozhovorem. (To, pomyslel si s nepochybnou nafoukaností, je můj styl.) „Jen proto jsi co?“ naléhal. „Proto tě Ezra unesl?“

Okamžitě se mu zase podívala do očí: „A to ti řekl kdo?“

Koutkem oka zahlédl, že se Gideon zastavil.

„Hele, Rhodesová, hrozně nerad ti to říkám právě teď, ale já vážně opravdu nejsem debil,“ odsekl a podrážděnost z něj přímo čišela. Za prvé proto, že se vůbec zeptala, a za druhé, protože teď musí odpovědět. „Nebo jsi už zapomněla, že jsem ti pomohl?“

Na tohle téma měl vlastně hodně otázek. Otázek – a žádná z nich se netýkala ani tak konce světa jako spíš podstaty jejího, a tím pádem i jeho světa – neustále přibývalo, hlavně díky způsobu, jakým se okatě vyhýbala odpovědím. Přišla mu nepokojná, trochu horečnatá, a rozhodně potřebovala pár hektolitrů tekutin a pár týdnů spánku. Matka ho ale učila, že dámy se nevyslýchají, tím spíš když se potýkají s následky poúnosové cesty časem, takže ovládl touhu dál tlačit na pilu. Dokonce i vnitřní hlásek s pískovými vlasy a lepším úsudkem silně naléhal, ať se stáhne.

„Rhodesová,“ řekl místo toho, protože to prostě říct musí, ať už to dokáže zkousnout nebo ne, „vážně jsi mi chyběla, víš?“

Teprve teď mu věnovala skutečnou pozornost. Dívali se na sebe. Libbyina obezřetnost pomalu roztála v cosi téměř vřelého, přátelského, upřímného. Pravého.

Během neochotného spouštění štítů Nico netrpělivě čekal, kdo z nich couvne první.

Kdesi ve třetím patře existenciálně zaštěkala pekelná čivava señory Santanaové.

„A podle mě,“ hlesla Libby s polknutím čímsi namáhaným. Snad touhou. Snad strachem. „Podle mě bychom si měli dát druhou možnost. Jestli na to máš.“

„Druhou možnost?“ nedával pozor, nebo možná ano a jen zapomněl.

„Ano. S tou, ve které budeme místo zabíjení druhých pracovat v archivech.“ Náhle mu přišla unavená a trochu ztracená. Všiml si, že už nemluví o možnosti zabít jej nebo sebe samu. Možná, že konečně utvořili pevné spojenectví.

„A zabere to?“ zeptal se, protože opravdu neznal odpověď.

„Atlas zůstal naživu tak dlouho, protože se držel u archivů, takže... ano?“ pokrčila rameny. „Přinejmenším získáme nějaký čas navíc. Nebudeme se muset bát, že někdo převezme vládu nad světem, když budeme knihovnu používat my. A asi tam bude bezpečno.“ Znovu zabloudila pohledem k oknu a známkám života a neodvratné zkázy venku. „Rozhodně větší bezpečno, než kdybychom se zkoušeli protloukat na vlastní pěst okolním světem.“

Mezi řádky zazníval starostlivý podtón, který dokázal vycítit, i když nechápal význam. Libby Rhodesová vědomě neříkala mnoho věcí a Nico pochyboval, že se všechny týkají svěřeného úkolu, jak by mohlo prozrazovat její úvodní přivolání.

Přemýšlel, co má Libby doopravdy v plánu a jestli na tom vůbec záleží. Nechtěl se tak docela vrátit zpět do domu, o kterém věděl, že se ho aktivně snaží zabít, ale také netušil, kam se vrtnout jinam nebo co jiného podniknout. Poslední rok se zoufale snažil uletět z aristokratické klícky, ale teď absolutně netušil, co vlastně chce. Možná, že v tom spočíval ten trik a právě proto Atlase Blakelyho nenáviděl zcela neochvějně; důvod, proč místo strachu stále cítí zvědavost. Třeba Atlas věděl, že je Nico bez projektu či úkolu neúplný. Bez dalšího kroku, který musí učinit, nebo teorie, kterou potřebuje potvrdit Nico nikdy nevěděl, co vlastně od života či práce chce. Byl velmi mocný, ano, ale k čemu? Z většího odstupu viděno žil odjakživa bezcílně, trochu ztraceně.

No, s výjimkou jediného.

Slunce tedy konečně zapadalo. Těžko uvěřit, že se v tak krátké chvíli tolik změnilo. Teprve dnes ráno si zabalil a rozloučil se s Atlasem Blakelym, mentorem, jemuž zoufale chtěl důvěřovat, byť by to nikdy nahlas nepřiznal. Teď se ale vrátila Libby, v Nicově nitru se opravil jeden ze základních kamenů, a brzy bude o den starší. O den moudřejší a o den blíže ke konci.

Slunce tedy nemožně zapadalo. Koutkem oka viděl jeho zlatavé paprsky.

Dobře, pomyslel si k vesmíru; k mnohovesmíru.

Dobře, zpráva přijata.

„Ne bez Gideona,“ prohlásil.

Kanceláře Společnosti, kde se Nico s Gideonem později toho rána londýnského času zodpovědně přihlásili (bez Libby, která po dlouhém přemlouvání a mocných protestech konečně usnula na pohovce, o kterémžto etickém dilematu svedli oba přátelé dlouhou, lítou hádku v naprosté tichosti; nakonec nevyhnutelně rozhodly Nicovy divoké argumenty ohledně bezpečnosti jeho vlastních ochranných kouzel), se nacházely ve stejné budově, do které Nico před dvěma lety bezstarostně vešel na pozvání Atlase Blakelyho jen pár hodin po promoci na UMUNY. Teprve při dnešním návratu si připomněl naleštěný lesk mramoru a tím vyjádřený pocit ušlechtilosti instituce, která ale naprosto neladila s pocitem, jaký měl ze samotného Sídla a archivů. Kanceláře, nebo co to vlastně bylo, v porovnání s nimi vypadaly sterilní, jako čekárna v bance.

Už na ten pocit úplně zapomněl – neidentifikovatelný dojem, že vám někdo lže – až po absolvování osudného setkání s všemocnou manažerkou logistiky Sharon, jejíž existenci za vševědoucí maskou Společnosti opravdu nečekal. Pravda, měl z celého jednání dojem, že je jen hloupé, neposlušné děcko, které právě maže do postele bez zákusku, tak jako se cítil vždycky po návštěvě kanceláře děkana UMUNY Breckenridge, ale sledovat administrativní procesy Společnosti se podobalo nahlížení na výrobu dystopického párku.

Tohle tedy Nica čekalo po dosažení neudržitelného (nejspíše); právě proto se Gideon kdysi ptal, kdo přesně platí účty za vražedný životní styl. Na konci setkání se Sharon jako nějaká kariérní poradkyně chronicky úspěšných Nica zeptala, co hodlá dělat. „To mám na vybranou?“ opáčil popuzeně, protože čekal, že budoucí kroky dostane rozkazem.

„Ano,“ pronesla s chabě skrývaným opovržením. „Ano, pane de Varono, přesně o tom členství v Alexandrijské společnosti je. Že po zbytek života budete mít k dispozici všechny volby.“

Po nás?

„Ne.“