Copyright © Miroslav Bobek, 2022

Photos & Illustrations © APOPO, Khalil Baalbaki, Tom Bannigan / Australian Museum, Jiří Baum, Tim Bawden / Zoos Victoria, blickwinkel / Alamy Stock Photo, Miroslav Bobek, Jiří Bohdal, Monika Dolejšová, Egyptian Museum of Antiquities, Erlebnis-Zoo Hannover, Jakob Fahr, Kleber Fernandes, Lucía Gandarillas, Petr Hamerník, Marek Hrabčák, Josef Kořenský, Štěpán Kotrba, Pavel Krásenský, Muzeum města Mnichovo Hradiště, Muzeum Přelouč, Národní muzeum, Paleozoological Museum of China, Ali Osman Pekoglu / Dreamstime.com, Steven Pratt, Oliver Le Que, Silvie Rádlová, Royal Society for the Protection of Nature (Bhútán), Strictly Protected Area Great Gobi B (Mongolsko), Jan Sovák, Adéla Spudilová, Václav Šilha, Roman Vodička, Zoos South Australia, archiv a sbírka Miroslava Bobka, archiv Petera Praschaga, archiv Zoo Praha, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0438-3

Obsah

Předmluva

Úvodem

Záhada karlštejnského štíra

Čo lovia poštolky

„Noví luskouni“ s ostny a bezoárem

Rozhodl jsem se postavit hotel

Drákulův papoušek. Ochrání ho naftalín?

Čeština na útěku – před Nosálem

Výjimečná myš z jižního Turecka

Těžké časy Zoo Praha

Nesmrtelná Prašivka

Sametové mládě v zavřené zoo

Živosad, zvířetnice – nebo ještě jinak?

Fotka roku

Jak jsme hledali a našli jméno pro orangutaní mládě

Nejvyšší vyznamenání pro velikou krysu

Paleček, plotníček, oříšek i rošťáček

Šneci pro dracénu

Elektrocentrála namísto voliér

Poslední divoký kůň (snad) již bez otazníků

Dokonalý „střelec“ z Indonéské džungle

Zoo Praha získala unikátní živoucí fosilii, želvovce strašného

Více o želvovci strašném

Želvovec strašný (Odontochelys haseki)

Piedestal pro „žabotlama“

Dar krále komiků pražské zoo

Divočina v kulisách velkoměsta

Záhadná malba z egyptské hrobky

Pomáháme zachránit volavku císařskou

Blamáž s bezostným ježkem

Lanýž pro Prašivku

Legendární tramvajka znovu vyjela

Gorilí pohádky v dialektu badjoué

Křeček, který vycházel z hrobu

Opravník omylů o zmiji obecné

První mládě ježury australské v Praze

Tajemná kapradina v jeskynním azylu

Želva s příběhem jak z Hollywoodu

Tajemství tesaříků alpských z Bezdězu

Čirá hrůza v očích

Na pomoc přírodě: Farma s nosatci

Zázračný strom z pralesa

Jídelní lístek pražské zoo

Restaurant v horách a úžasná Bojana

Trojské tolary ze Státní tiskárny cenin

Smrtonoš, který by mohl zachraňovat životy

Nejvyšší ocenění pro Zoo Praha

Sto let od příchodu Aliho do Prahy

Za vzácnými gorilami na východ Konga

Jeden ze sto devíti smutných příběhů

Záhada z deníku Melchiora Goldasta

Můj nový koníček na podzim a zimu

Šestinozí potomci Adama, Evy a Vanessy

Třetí mládě Flipa a Alang Alang

Sloupek o sloupu. Morovém, v zoo

Vombat jménem Cooper

Tajemství staré 80 milionů let aneb Vzpomínka na devadesátky

Podivná houba – a podivná minulost

Nejkrásnější den ve východním Kongu

Anáhitá v Praze, tentokrát doopravdy

Inspirativní příběh „vombatího chlapce“

Česká stopa ve střední Africe

Krokodýl zachráněný na poslední chvíli

Jak si napískat kulíška nejmenšího

Nový pavilon goril

Odhalené tajemství egyptského boha

Luskouni v Praze!

Mucholapka našich prapraprababiček

Hey frog!

Poslední šance pro vakoplcha?

České objevování ptakopyska podivného

Vzácná želva z okraje velkoměsta

Orangutani na útěku, byť jenom chvíli

Návrat divokých koní: Míříme na východ!

Příběh pokračuje

Nikdy nezapomenu, jak se Jane Goodall během jedné ze svých návštěv Zoo Praha posadila u gueréz a „povídala si“ si s nimi. A nejsem sám, tento okamžik zasáhl i mé kolegy.

Předmluva

Velice mě potěšilo, když jsem byla požádána o napsání úvodu k této knize. Opakovaně jsem navštívila pražskou zoologickou zahradu a na vlastní oči jsem viděla, že zvířata tam mají opravdu skvělé podmínky. Miroslav mi také vyprávěl, jak vynikající ochranářskou práci Zoo Praha odvádí. Hovořil o ochraně volně žijících goril za pomoci osvěty a vzdělávání místních obyvatel. Toulavý autobus je úžasný projekt, který v Kamerunu informuje zejména děti o potřebě ochrany přírody, a to nejen kvůli ní samé, ale i pro jejich vlastní budoucnost. A jsem opravdu nadšená z práce zoo na projektu reintrodukce divokých koní do Mongolska.

V současnosti čelíme klimatickým změnám a úbytku biologické rozmanitosti. Jsou to existenční hrozby pro naše vlastní přežití. Proto je důležité, abychom všichni měli neustále na paměti, že každý den našeho žití nějakým způsobem ovlivňuje naši planetu – a že si sami můžeme zvolit, jaký dopad na ni budeme svým životem mít. Když kupříkladu nakupujeme, měli bychom se sami sebe ptát: Nepoškodila snad výroba toho či onoho zboží nějak životní prostředí? Neublížila zvířatům? Není snad ten který výrobek levný následkem nespravedlivých mezd pro ty, kdo ho vyrobili? Pokud budeme nakupovat zboží vzniklé eticky, pak budou podniky nuceny zajistit splnění našich kritérií a budou více přemýšlet, jaké má jejich činnost dopady. Tlak spotřebitelů je silný a již nyní má velký vliv na firemní praktiky.

Pamatujme, že jsme součástí přírody a jsme na ní závislí. Nemůžeme být bez vzduchu, bez zdrojů potravy, bez vody. Jsme závislí na zdravých ekosystémech, které vytvářejí složité vzájemné vztahy mezi všemi rostlinami a živočichy. Jsou jako krásná živoucí tapiserie. Když některý druh vyhyne, je to, jako by se z ní vypáralo jedno vlákno. A pokud se vypáře více vláken, nakonec z ní nezbude nic než cáry. Ekosystém se zhroutí. Proto je důležité, aby se každý z nás den co den snažil přírodu chránit.

Přečetla jsem si Miroslavovu předchozí knihu Supi v hotelu Continental, která se mi moc líbila, a těším se i na další. Jsem si jistá, že se Ryšavý knihovník bude líbit také vám, čtenářům.

Jane Goodall, Ph.D., DBE,
zakladatelka Institutu Jane Goodall a Posel míru OSN

Úvodem

Ryšavý knihovník v názvu knihy není nikdo jiný než mladý sameček orangutana sumaterského Pustakawan, zkráceně Kawi. Narodil se 17. listopadu 2020 v zoo uzavřené kvůli covidu a jeho portrét na obálce je myslím tou nejlepší volbou pro knihu, jejíž jednotlivé kapitoly vznikaly v období od léta roku 2020 do léta 2022.

Kawiho příběh v Ryšavém knihovníkovi teprve začíná. Jiné z příběhů či témat naopak volně navazují na kapitoly, které jste si mohli přečíst v mých předchozích knihách; koneckonců máte v rukou šestý výbor z textů, které píši týden co týden již od roku 2010. Ryšavý knihovník stejně jako před ním Supi v hotelu Continental, Zoopisník, Trojský lev, Žirafa na pondělí a Bobky od Bobka ale rozhodně nejsou žádné anály Zoo Praha. Daleko spíše jde o zápisky, ve kterých zachycuji, co mě zaujalo nebo co považuji za důležité.

Ani Ryšavý knihovník by nevznikl bez podpory a pomoci mé rodiny a kolegů ze Zoo Praha. Jmenovitě zde chci poděkovat své Kláře, Kryštofovi a Markétě, kteří jsou prvními čtenáři mých článků, Jardovi Šimkovi a Ivanovi Rehákovi, kteří kontrolují jejich věcnou správnost, a Markovi Václavíkovi, který knihu připravil k vydání.

Vám, čtenářům, přeji klidné chvíle s Ryšavým knihovníkem!

M. B., ve Dneboze 24. července 2022

Dnešní podobu vtiskla Karlštejnu až Mockerova historizující rekonstrukce, která proběhla v letech 1887 až 1905. V Balbínově době vypadal podobně, jak je zachyceno na ocelorytu z Meyer’s Universum vydávaném 1833 až 1861.

Záhada karlštejnského štíra

Rodinný výlet na Karlštejn mi připomněl dávnou záhadu, která s tímto hradem bezprostředně souvisí. Nejprve jsem se pokusem o její vyřešení bavil sám, poté i se dvěma kolegy ze Zoo Praha – dr. Ivanem Rehákem a dr. Jaroslavem Šimkem.

Jezuita Bohuslav Balbín (1621–1688) ve svém spise Miscellanea historica regni Bohemiae v souvislosti s Karlštejnem napsal: „Vzácné a doposud nedostatečně prozkoumané je to, co mi nedávno vyprávěl důstojný otec Jan Tanner z našeho Tovaryšstva, očitý svědek, důvěryhodný a nadmíru výjimečný muž. Ve věžích karlštejnského hradu ve velkém počtu hnízdí poštolky. Pro sebe a své potomky přinášejí ke svým hnízdům ze sousedních skal a jeskyní jakýsi velký druh hmyzu, který na jiném místě nikdo nikdy neviděl (venkované ho zcela mylně označují česky slovem štír, což ale znamená totéž co Scorpio). Hlavu má lysou a podobnou želvímu krunýři, zbytek těla je obdélný, bez skořápky nebo ulity. Celé tělo tohoto hmyzu nebo živočicha je zbarveno dožluta. Má čtyři nohy, ocas, který se ale nepodobá želvímu, nýbrž je tlustý, obrovský a škaredý, na šířku měřící dobré tři palce. Celé tělo se svou délkou od hlavy až po konec ocasu vyrovnává nebo i překonává půl pražského lokte. Přál bych si vidět ty, kteří tomu rozumí, aby se určilo něco jistého o původu tohoto hmyzu. Mně osobně se nikdy nepodařilo spatřit takový cizí a jakoby želví druh bez krunýře.“

Opravdu podivný tvor! O co mohlo jít?

Podle spisovatele Otomara Dvořáka i přírodovědce a filozofa prof. Stanislava Komárka šlo s největší pravděpodobností o listonoha letního, pozoruhodného a velmi starobylého korýše, který se vzácně vyskytuje v loužích na polích anebo ve vodou zaplavených vyjetých kolejích. Toto určení Balbínem popisovaného živočicha však nelze přijmout bez pochybností.

Podívejme se nejprve na moderní popis listonoha v Atlasu rozšíření velkých lupenonožců České republiky (Agentura ochrany přírody a krajiny České republiky, 2016):

„Listonozi jsou nápadně velcí a robustní lupenonožci. Dosahují délky přes padesát milimetrů, spolu se štěty pak i více než sto milimetrů. Jejich typickým znakem je oválný krunýř chránící shora hřbetní stranu hlavy a hrudi. Krunýř je pevně spojen s hlavou. Válcovité tělo se skládá z 25 až 52 prstencovitých článků, z nichž většina nese listovité končetiny. Zadeček je tvořen spirálními tělními kroužky a je ukončen dlouhými štěty.“

I když přihlédneme k tomu, že Balbín zapisoval něco, co mu vyprávěl někdo jiný, třeba i jako svou vzpomínku, je otázka, jestli to stačí k vysvětlení rozdílů mezi vzhledem listonoha a popsaným tvorem. Balbínovy zmínky o lysé, želvímu krunýři podobné hlavě a o žlutavém zbarvení by snad ještě odpovídaly. Čtyři nohy ovšem listonoh nemá, stejně jako „tlustý, obrovský a škaredý“ ocas.

Listonoh letní na snímku, který jsem pořídil na známé lokalitě jeho výskytu, u zaniklé obce Hrachoviště v Brdech. Tamní listonozi měli ovšem do uváděné maximální velikosti hodně daleko.

Problematická je rovněž Balbínova informace o velikosti zvířete. Pražský loket měl téměř šedesát centimetrů a s půlloktem je tak Bohuslav Balbín na trojnásobku velikosti největších jedinců listonoha letního.

Někomu také může připadat zvláštní, že by listonohy lovily z louží zrovna poštolky. To ale ve svém článku v časopise Živa nevyloučil ornitolog prof. Karel Šťastný. Poštolky se dokážou velice rychle přizpůsobit – a pokud měly v blízkosti svých hnízd vysychající louže se spoustou listonohů, proč by toho nevyužily. Ano, listonoh letní je dnes vzácnost, avšak nemuselo tomu tak být vždycky a už vůbec ne trvale. Například roku 1876 Edvard Hoffmeister v časopise Vesmír psal, že u Kolína „nachytal těchto korýšů mnoho set kusů“.

Shrnuto: Balbínově zprávě o tajemném karlštejnském „štírovi“ odpovídá listonoh letní jen pramálo. Musíme se proto ptát, zda s ní mnohem lépe nebude korespondovat nějaký jiný živočich.

A skutečně, nabízí se i druhé řešení celé záhady. V rámci naší debaty s ním přišel můj někdejší učitel a dlouholetý spolupracovník Ivan Rehák a rovnou říkám, že jeho verzi považuji za mnohem pravděpodobnější. Figuruje v něm krtonožka obecná.

Asi ji není třeba zvlášť představovat, ale přesto: Krtonožka obecná je druh rovnokřídlého hmyzu přizpůsobený životu pod zemí. Dospělec může měřit pět až šest centimetrů. Zbarven je hnědě, na hlavě a štítu až černě. Přední končetiny má uzpůsobené k hrabání a další dva páry končetin normální, kráčivé. Krytky dosahují přibližně do poloviny velkého a zavalitého zadečku, zadní blanitá křídla jsou výrazně delší a zpod krytek vyčnívají. Tykadla jsou relativně krátká.

Míra podobnosti s tvorem z Miscellaneí je opravdu značná. Ať už jde o hlavu – ve skutečnosti i hruď – podobnou želvímu krunýři, nebo „obdélný“, ničím nekrytý zbytek těla. Popisu odpovídá rovněž „tlustý, obrovský a škaredý“ ocas. Ale co mě doslova nadchlo, je shoda „čtyř nohou“ s Balbínovým popisem – v „lopatky“ přeměněný první pár nohou nezasvěcený pozorovatel opravdu nemusí za nohy považovat.

Krtonožka obecná se od jiných druhů rovnokřídlých velice odlišuje; není divu, že bývala označována jako „štír“.

Jistě, není tu soulad ve velikosti a zbarvení. Krtonožka je oproti popisu asi pětinová; připomněl bych však již zmíněnou skutečnost, že Balbín nejspíš až s odstupem zapisoval cizí pozorování. A pokud jde o zbarvení, zespodu je krtonožka žlutohnědá, přičemž v pařátech poštolky mohla být vidět z této strany.

A když už jsme u poštolek, které Balbínem popisovaného živočicha měly lovit, k nim Ivan Rehák poznamenává: „Krtonožka mi lépe hraje i s potravní biologií poštolek. Nepochybuji, že pro poštolku je to skvělé sousto! A protože se krtonožky mohou občas místně vyskytovat i ve značné početnosti, mohou se na ně poštolky při takové příležitosti výrazně zaměřit.“

A konečně ještě jeden postřeh, na jehož stopu mě přivedl pro změnu můj náměstek Jára Šimek. V 19. století byla krtonožka běžně označována jako „štír krtonohý“, případně „štír zemní“. Toto označení najdeme například v článečku o krtonožce ve Vesmíru z roku 1873 nebo v Janského Malém živočichopisu z roku 1893. Že je krtonožka lidově označována jako štír, výslovně zmiňuje i Národní politika z 19. července 1942. V této souvislosti si připomeňme, co napsal Bohuslav Balbín o podivném hmyzu, který se stával kořistí karlštejnských poštolek: „Venkované ho zcela mylně označují česky slovem štír.“ Jenomže on to možná omyl ani být nemusel, jen Balbín neznal termíny používané venkovany. Tudíž máme další zjištění na podporu domněnky, že v okolí Karlštejna šlo o krtonožky…

O čem psal Bohuslav Balbín doopravdy, se s nezlomnou jistotou asi již nikdy nedozvíme. Nemohu proto tuhle drobnou záhadu prohlásit za vyřešenou, ale přece jen si troufám tvrdit, že správnou odpovědí bude nejspíš právě krtonožka obecná.

Čo lovia poštolky

Lepší potvrzení své domněnky než to, které po zveřejnění mého článku o „karlštejnském štírovi“ otiskl časopis Vesmír, jsem si ani nemohl přát. Ing. Marek Hrabčák z Prešova zaslal do redakce úplně neuvěřitelnou fotografii doplněnou následujícím textem:

„So záujmom som si prečítal článok o poštolkách (slov. sokol myšiar) z Karlštejna, ktoré sa podľa dobových záznamov Bohuslava Balbína (1621–1688) živili okrem iného zvláštnym druhom hmyzu, nesprávne nazývaným štír (šťúr). V závere príspevku sa autor prikláňa k názoru, že by mohlo ísť o medvedíka obyčalného (krtonožku obecnú, Gryllotalpa gryllotalpa). A ja som si hneď spomenul na vlaňajšie pozorovanie ‚fakírskej‘ samičky sokola myšiara.

„Důkazní“ fotografie Ing. Marka Hrabčáka, která byla poprvé publikována v časopisu Vesmír.

Prečo ‚fakírskej‘? V lete minulého roku sa na budove školy oproti mojej kancelárii rozhodol zahniezdiť párik sokolov myšiarov. Ako je v prípade tohto druhu zvykom, s hniezdom si veľa starostí nerobili. Zvyčajne im stačí parapetná doska bez akejkoľvek výstelky. Tento pár si, pre mňa prekvapivo, vybral okná, kde boli na parapetných doskách osadené pichľavé zábrany proti holubom. A tak vyše 35 dní presedela chuderka pani sokolová doslova na ihlách. Podarilo sa mi stlačiť spúšť fotoaparátu vo chvíli, keď priletela s úlovkom medvedíka (krtonožky) v zobáku. Snímka podľa môjho názoru jednoznačne potvrdzuje záver autora spomínaného článku.“

Myslím, že bez sebemenších rozpaků mohu na tomto místě uvést opravené znění závěru předchozí kapitoly: O čem psal Bohuslav Balbín doopravdy, již tedy víme. Můžeme tuto malou záhadu prohlásit za vyřešenou a potvrdit, že šlo o krtonožku obecnou.

„Noví luskouni“ s ostny a bezoárem

Luskouni byli celá léta obchodováni v počtech milionů a milionů jedinců. Až po dlouhé době – a kdo ví, jestli ne příliš pozdě – se začalo pracovat na jejich účinnější ochraně. Snažíme se k ní také přispět. Spolufinancovali jsme Pangolarium v Laosu a vznik obdobného zařízení jsme se v roce 2020 rozhodli podpořit i v Indonésii. Do smlouvy jsme přitom dali formulku, že tato záchranná stanice bude sloužit nejen luskounům, ale i dalším druhům savců. Má to dobrý důvod: Ve stejné situaci, jako byli před deseti lety luskouni, jsou poslední dobou v jihovýchodní Asii dikobrazi. Byznys s nimi se podle všeho rozjel do vysokých obrátek a reálně začíná hrozit, že početnost některých druhů se ocitne na prudce sestupné křivce.

Jestliže důvodem k obchodu s luskouny je jejich maso a především šupiny, pak v případě dikobrazů jde o maso, ostny – a zejména bezoár. Ten vzniká u přežvýkavců nebo právě u dikobrazů hromaděním a stlačováním nestrávených zbytků potravy. Nejprve jde o vláknité smotky, které postupně získávají oválný tvar a usazují se na nich další látky, takže nakonec připomínají kameny. Samo slovo „bezoár“ má původ v perském pád zahr, což znamená „protijed“, a to nám osvětluje, proč byl bezoár po celá staletí vysoce ceněnou komoditou i v Evropě. Jeho cena tu prý dosahovala až čtyřicetinásobku ceny zlata.

Dikobraz filipínský (označovaný také jako palawanský), kterého chováme v Zoo Praha, je řazen do kategorie zranitelných druhů.

V Asii na rozdíl od Evropy zájem o bezoár nikdy neustal a nynější poptávku po dikobrazím bezoáru táhne především Čína. Jak se zdá, významná část obchodu probíhá po internetu a tam se také dozvídáme, k čemu je tento bezoár dobrý: Údajně léčí horečku dengue, choroby jater, infekční onemocnění, a dokonce rakovinu. Po vypuknutí pandemie covidu-19 se rovněž objevila argumentace, proč vzhledem ke svým účinkům jistojistě pomáhá i proti němu…

Asi nemusím zdůrazňovat, že žádné léčivé účinky bezoáru nebyly prokázány a že jde o sázku na lidskou pověrčivost, či rovnou o zneužívání těžké situace nemocných. A s tím vším je samozřejmě spojen výnosný byznys. Podívejte se na valouny dikobrazího bezoáru na snímcích. Jde o středně velké až velké kusy o hmotnostech mezi 28 až 121 gramy v cenách od 2800 po 12 100 USD. Sto dolarů za gram. A to je podle průzkumu zveřejněného v roce 2019 ještě velice příznivá cena.

Při psaní kapitoly o dikobrazím bezoáru jsem na internetu našel mnoho nabídek k jeho prodeji. Vybral jsem několik ukázek velkých kusů, stejně jako ve zmíněných nabídkách však nejsou zobrazeny v jednotném měřítku.

Kolem obchodu s dikobrazím bezoárem je více nejasností než konkrétních informací. Třebaže jsou dikobrazi někde chováni také na farmách, řada, ne-li většina zákazníků preferuje bezoár z divokých zvířat. Jejich zdrojovými oblastmi jsou jihoasijské státy – Indonésie, Malajsie a další –, ale kolik je kde pobito dikobrazů, nikdo netuší. Přitom ne každý dikobraz má v sobě bezoár; odhady pracují přinejmenším s poměrem 1 : 10.

Naopak jisté je, že nezbývá příliš času zasadit se o účinnou ochranu dikobrazů a o eliminaci obchodu s jejich bezoárem. Bohužel zatím se spíše zdá, že se zopakuje podobný scénář jako v případě luskounů.

Rozhodl jsem se postavit hotel

Ano, rozhodl jsem se postavit hotel. Hmyzí hotel. V zoo už máme hmyzích hotelů i hotýlků celou řadu, ale teď – když píšu tuhle kapitolu – se chystám vybudovat jeden vlastníma rukama a umístit ho na zahradě u naší chaty. A tak před odjezdem na víkend dávám dohromady materiál a nářadí. Také nesmím zapomenout stáhnout béčkový horor Hostel z roku 2005, který jsem stále ještě neviděl.

Vybudovat hmyzí hotel je bezpochyby záslužný čin. Poskytne „ubytování“ mnoha druhům včel, vosiček, kutilek a dalších členovců, oživí vám zahradu a přitáhne opylovače i zapřisáhlé nepřátele škůdců. Asi jen málokdo si však uvědomuje, že zřízením hmyzího hotelu připravujeme dějiště pro nekonečnou řadu hororů, proti kterým i Hostel nejspíš bude nevinná selanka.

Zrovna předevčírem jsem se byl podívat, co se děje u jednoho z velkých hmyzích hotelů u nás v zoo. Nejprve mě u něj zaujala asi centimetrová černá moucha s bílými znaky, která se zastavovala u otvorů vyvrtaných ve dřevě. Česky se jmenuje dlouhososka a latinsky docela zlověstně Anthrax. Jako druhé jsem si všiml štíhlé černé kutilky, která prozkoumávala jednotlivé „pokoje“ našeho hmyzího hotelu. Později jsem určil, že šlo o dřevovrtku. A konečně jako třetí jsem jen o pár decimetrů dál zaznamenal malou, kovově leskle modro-zeleno-červeně zbarvenou vosičku. Má český název zlatěnka a anglický cuckoo wasp, kukaččí vosa, což je možná příhodnější.

Zlatěnka ohnivá na snímku vynikajícího fotografa hmyzu Pavla Krásenského.

A teď co jsem vlastně viděl. V otvorech, jež obletovala černá moucha dlouhososka, se bezpochyby vyvíjely larvy samotářských včel zednic rezavých; živily se přitom nashromážděným pylem. Dlouhososka přitom kolem vstupů do jejich hnízd nepoletovala náhodou. Kladla tam vajíčka. Až se z těchto jejích vajíček vylíhnou larvy, pustí se do larev zednic. Jenže to je teprve začátek, který bychom mohli přirovnat ke scénám před úvodními titulky filmu. Jak jsem zmínil, poblíž se pohybovala také štíhlá dřevovrtka. Ta se tytéž otvory chystala od vajíček či larev jiných druhů – třeba zrovna dlouhososky – vyčistit a zahnízdit v nich sama. A aby se potomstvo dřevovrtky mělo čím krmit, vyplní takto zabrané „hotelové pokoje“ ochromenými pavouky. No není to jako z nejdrsnějšího hororu? Opravdu děsivý hotel! Ale to stále ještě není všechno. Říkáte si, že máte nejhorší scény za sebou, když přijde další šok: Na obsah hnízda dřevovrtky už čekala zlatěnka, aby se jím živila její vlastní larva. Zkrátka horor, jaký by nenapsal ani ten nejodvážnější scenárista!

Takže jistě pochopíte, že víkendové zhlédnutí Hostelu se záplavami krve nebude přípravou na to, až zas jednou vezmu do ruky nářadí, nýbrž na sledování dění v našem hmyzím hotelu.

Drákulův papoušek. Ochrání ho naftalín?

Pár trichů orlích v Rákosově pavilonu, více vpředu je samec.