Přeložila Hana Vlčinská

THE ROGUE CROWN

Copyright © 2022 by A. K. Mulford

All Rights Reserved

Text copyright © Stacey McEwan 2022

Copyright © 2024 for the Czech translation by Hana Vlčinská

Copyright © 2024 for Cover by Bianca Bordianu

Copyright © 2024 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN: 978-80-284-0514-4

Obsah

KAPITOLA JEDNA

KAPITOLA DVĚ

KAPITOLA TŘI

KAPITOLA ČTYŘI

KAPITOLA PĚT

KAPITOLA ŠEST

KAPITOLA SEDM

KAPITOLA OSM

KAPITOLA DEVĚT

KAPITOLA DESET

KAPITOLA JEDENÁCT

KAPITOLA DVANÁCT

KAPITOLA TŘINÁCT

KAPITOLA ČTRNÁCT

KAPITOLA PATNÁCT

KAPITOLA ŠESTNÁCT

KAPITOLA SEDMNÁCT

KAPITOLA OSMNÁCT

KAPITOLA DEVATENÁCT

KAPITOLA DVACET

KAPITOLA DVACET JEDNA

KAPITOLA DVACET DVA

KAPITOLA DVACET TŘI

KAPITOLA DVACET ČTYŘI

KAPITOLA DVACET PĚT

KAPITOLA DVACET ŠEST

KAPITOLA DVACET SEDM

KAPITOLA DVACET OSM

KAPITOLA DVACET DEVĚT

KAPITOLA TŘICET

KAPITOLA TŘICET JEDNA

KAPITOLA TŘICET DVA

KAPITOLA TŘICET TŘI

KAPITOLA TŘICET ČTYŘI

KAPITOLA TŘICET PĚT

KAPITOLA TŘICET ŠEST

KAPITOLA TŘICET SEDM

KAPITOLA TŘICET OSM

KAPITOLA TŘICET DEVĚT

KAPITOLA ČTYŘICET

KAPITOLA ČTYŘICET JEDNA

KAPITOLA ČTYŘICET DVA

KAPITOLA ČTYŘICET TŘI

KAPITOLA ČTYŘICET ČTYŘI

KAPITOLA ČTYŘICET PĚT

Poděkování

Přátelům, kteří se stali rodinou

a díky nimž mi nové kouty světa

připadají jako domov

VAROVÁNÍ OHLEDNĚ OBSAHU

Tato kniha obsahuje témata jako násilí, mučení, závislost

a ztráta, a také sexuálně explicitní scény.

KAPITOLA JEDNA

„Briata Catullus.“ Postarší fae si odplivl do prachu. „Přišla jsi uchvátit korunu, zatímco palác truchlí? Nemáš tu co dělat.“

Proroctví ji pronásledovalo, ústa hlupáků ho chrlila ode dne, kdy se narodila. Dva fae v přední části vozu se na ni mračili. Očividně otec a syn, jeden měl šedé vlasy a vrásčitý obličej, druhý byl jeho mladší verzí, se stejně úzkým nosem a tenkými rty. Civěli na ni a Bri věděla, že se zlatohnědou pletí, kaštanovými vlasy a orlíma očima si ji nemohou s nikým splést. Byla jednou z Orlích dvojčat – víc mýtus než osoba.

„Znáte o mně proroctví, ale očividně ne o moc víc,“ křivě se zazubila a oprášila si z tuniky prach. „Nenechám si jen tak rozkazovat.“ Přivřela oči, všimla si, že na zadní straně vozu vystrčil hlavu třetí fae. „Mou pomoc si vyžádala přímo kapitánka gardy a jsem si jistá, že její pravomoc je nadřazena té vaší.“

„Kapitánka se zjevně pomátla, pozvat někoho z Catullů tak hluboko do našeho dvora,“ ušklíbl se stříbrovlasý fae. „Slyšel jsem, že ji při tom útoku rozsekali na kusy. Nejspíš bude mrtvá, než se tam dostaneš.“

Bri zněl v uších ozvěnou Deltin naléhavý hlas. Musí jet dál. Ruka jí sjela z otěží k oblíbené dýce u boku.

„Nejsi na Západě vítána,“ ušklíbal se syn.

U opasku mu visel nůž a jeho otec měl jen dýku. Vypadali jako obchodníci, necvičení k boji, ale fae byli rychlejší a silnější než lidé nebo čarodějové. Z těch tří byli fae i nejtvrdohlavější. Bri vrátila ruce zpět k otěžím. Na to, aby si poradila s touhle trojicí, nebude zbraň potřebovat.

„Pohneš tím vozem, nebo ne?“

Podívala se na úzkou cestu, vmáčknutou mezi skalnatými výběžky z bílého kamene, a výraz jí ztvrdl. Vůz trčel proti ní přímo uprostřed soutěsky. Pochybovala, že by mohla převést koně příkrým terénem nahoře. Jestli se nepohnou, bude nucena vycouvat a vyčkat. Odvedla koně stranou a čekala ve vysoké trávě. Modlila se, aby se všichni hadi, ukrytí mezi sluncem rozehřátými kameny, už dřív odplazili. Poslední, co potřebovala, bylo nechat se shodit z vyděšeného koně.

„Jak jsem řekl, nejsi ve Swifthillu vítána,“ zasyčel syn. Bri se při pohledu na vzdor v těch frackovitých očích zasmála.

„Bohové, vy jste ale mrzutá banda.“ Plynulým pohybem sesedla z koně, pak se ohlédla, popadla ohlávku koně, zapřaženého do vozu, a zatáhla. Mlaskla. „No tak, pojďme.“

„Stop!“ zařval otec a škubl otěžemi.

Syn seskočil ze sedátka a Bri se zazubila; doufala, že se unáhlí a zaútočí na ni.

„Sakra,“ zavrčel ten vzadu, seskočil z vozu a rozběhl se příteli na pomoc. Otec s tichým klením taky zdráhavě slezl.

Co to jen muži mají s tím vyhrožováním pěstmi? Takhle končila snad každá hospodská hádka – jeden idiot podpořil hloupost druhého, až se zmatená banda porvala.

„Kdykoliv jindy bych vám ráda vyhověla, přátelé,“ ušklíbla se Bri na prvního fae, který kolem ní zakroužil. Předchozí dva dny byla neustále v sedle a neměla šanci trénovat. Obyčejně by ho nechala párkrát se rozmáchnout a s převahou by korigovala jeho neopatrné pohyby, ale dnes ne. Musela co nejrychleji do paláce a zjistit, jak špatná je situace po útoku.

Královna Západního dvora je mrtvá. To jediné věděla Bri jistě. Delta se na ni zoufale obrátila přes magický oheň, žadonila o pomoc. Bri už předtím byla na hranicích Západního dvora, bojovala ve Valtene s Balornovými prokletými modrými čaroději. Zatímco spěšně mířila k hlavnímu městu Západu, stále cítila ve svalech únavu z té bitvy.

Nejmladší fae se divoce rozmáchl a Bri mu snadno uhnula z dosahu. Počkala, až ho setrvačnost stočí stranou, pak udělala krok k němu a rychle udeřila. Zasáhla ho do brady a nádavkem ho kopla do břicha. Svalil se pozadu do nízkého křoví, zasténal a tiskl si žaludek. Bude v pořádku, ale měl dost rozumu, aby zůstal na zemi.

Na rameni jí přistála ruka. Popadla zápěstí a instinktivně ho zkroutila, až nepřirozený úhel paže donutil útočníka vykřiknout. Nebyla vykloubená, ale příštích pár týdnů ho bude bolet při každém pohybu. Nevěděli, kolik let ona a její dvojče Talhan strávili tím, aby ten manévr dovedli k dokonalosti. Podrazila mu nohy a muž tvrdě žuchl na štěrk. Kolem něj se zvedly obláčky bílého prachu. Bri zvedla oči k otci.

Mířil na ni dýkou, oči vytřeštěné údivem nad rychlostí, jakou vyřadila jeho společníky.

„Nechci vám ublížit,“ zamračila se na fae, který si tiskl ruku, a na druhého, sténajícího v křoví. Upřela oči na stříbrovlasého fae s dýkou a hlasem, ze kterého kapala hrozba, prohlásila: „Teď buď můžeš pohnout svým vozem, nebo jím za tebe pohnu já. Co si vybereš?“

Polkl a třesoucíma se rukama zastrčil dýku do pochvy. Oba zraněné opustila odvaha, vstali a rychle se vrátili na vůz.

Bri přikývla: „Dobře.“

Nasedla na koně, který se chvatně pásl v křoví. Až bude tenhle kůň příliš vyčerpaný a neudrží její zničující tempo, možná si v příštím městě raději nějakého ukradne, než aby se ho pokoušela koupit. Nemohla se zastavovat a nechtěla, aby se svou dobře rozeznatelnou tváří rozpoutávala bitky v každém městečku, které míjela. Lesy v deštivém stínu Vysokých hor na Západě byly většinou domovem lidí a čarodějů. Ti si jí nevšímali, ale když se lesy proměnily v rozlehlou savanu, vynořovalo se podél cesty do Swifthillu víc faeských osad. Čím blíž bude k hlavnímu městu, tím víc nežádoucí pozornosti její přítomnost vyvolá.

Myslí jí drnčel Deltin prosebný hlas. Potřebuju tvou pomoc, Bri, prosím. Byla by vsadila horu zlata, že Delta podobná slova nikdy nepronese. Útok na palác Západního dvora musel být zničující. Kolik zrádců infiltrovalo dvůr královny Thorne? Bri se bude muset mít na pozoru přede všemi.

Když vůz vyjel ze soutěsky a uvolnil jí cestu, připravila se na to, co přijde. Pokud bude muset, tak se k Deltě hlavním městem probojuje. Královnini vrazi nebyli nalezeni a princezna útok málem nepřežila. Bri potřebovala dorazit do paláce, než se zrádci vrátí dokončit, co začali.

Těšila se, až tahle cesta skončí a ona ze sebe smyje koňský pach, ale pohled na rodiště jí nepřinesl úlevu. Krajina se z ojíněných lesů proměnila ve vyprahlou červenou hlínu s ježatými keři. Slunce pražilo, zahánělo zimní chlad.

Shodila plášť, pobídla unaveného koně k vysokým pískovcovým hradbám a proklínala sama sebe, že sem přijela. Znovu si připomněla, kým pro tyhle lidi je.

Briata Catullus byla nepřítel, vypovězený hned první den života.

Hlavní cestu do Swifthillu hlídala vysoká bronzová brána. Nahlížela mezerami v mřížích, hleděla na sídlo za ní. Silueta města byla posetá střechami podobnými hlavičkám hub; na okrajích začínaly menší a v soustředných kruzích směrem k centru rostly. Bílé hliněné střechy zdobily zlaté a stříbrné malované spirály se vzory erbů jednotlivých domácností. Za městskými hradbami, vysoko na útesu, seděl palác.

Hnědý kamenný hrad měl tvar šestiúhelníku s šesti vysokými věžemi a jejich bronzové špice mířily k nebi jako jehly. Na nejbližší věži se pak vzdouvala jediná vlajka, vlajka s erbem Západu – lebkou berana nad zkříženými sekerami. Střecha paláce se mihotala různými odstíny zelené, jak přímo z budovy vyrůstalo sedm stromů, jejichž větve se klenuly nad zlatými střešními taškami jako oblaka. Každý z pěti paláců v Okrithu byl postaven ve stylu svého dvora, ale tohle... Bri se při tom pohledu tajil dech. Tohle místo bylo jiné.

Z druhé strany městské brány vykročil strážce a vytrhl Bri ze soustředění na palác na kopci. Když si ji prohlédl, vykulil oči.

„Orlice,“ zavrčel a připojil k Briině přezdívce tlumenou kletbu. „Nemáš tu co dělat.“

Ničemnice připravená sebrat Západní královně korunu – to si o ní všichni mysleli.

„Kdybych tak dostala minci pokaždé, když to slyším,“ zabručela Bri a otřela si čelo, jak na ni pražilo horké polední slunce. Nasadila nacvičený lhostejný výraz a oslovila strážce: „Pleteš se. Delta Thorne mě požádala, abych přišla.“

Muž se zarazil a zamračeně zvažoval její slova. „Kapitánku tu noc skoro zabili. Nejspíš blouznila bolestí.“

Bri si provětrala zpocenou tuniku, přilepenou k hrudi. „Vypadám snad, že jedu do bitvy?“

„Nezvládáš západní slunko, zrádkyně?“ vysmíval se jí strážce.

„Na to si zvyknete,“ ozval se za ní jakýsi hlas.

Muž na koňském hřbetě dojel až k ní. Byl ve středním věku, bledou pleť měl na tvářích a na nose spálenou do ruda. Byl hubený a neuvěřitelně vysoký, seděl vzpřímeně v sedle svého zvířete. Viděla skořicově hnědou tuniku a totemový váček na krku – čaroděj, nejspíš hnědý čaroděj, vzhledem k tomu, že tohle byl jejich domácí dvůr.

„Lady Catullus zde potřebujeme. Žádal jsem ji o pomoc.“ Čaroděj se obrátil na strážce. „Prosím, pusť nás dál, Lifo. Osobně ji doprovodím do hradu.“

Strážce zaváhal, přeměřil si hnědého čaroděje, a pak se znovu zahleděl na Bri. Odplivl si, ale zmizel za pískovcové hradby, aby otevřel bránu. Bri zvedla obočí. Faeský strážce přijímá rozkazy od čaroděje? Ať je tenhle čaroděj kdokoliv, musí být důležitý.

„Díky,“ zavrčela.

Bronzová brána se s trhnutím a se skřípěním pomalu zvedala. Bri sledovala, jak špičaté zuby mříže stoupají k nebi. Nechtělo se jí pod nimi projet, ale když čaroděj pobídl svého koně, následovala ho; ulevilo se jí, že na ni brána nesjela a nerozmáčkla ji.

Bri na zamračeného strážce mrkla a vedla koně po hlavní třídě do srdce města.

„Cením si toho, co jste pro mě udělal,“ řekla a zařadila se po bok hnědého čaroděje.

Muž si shrnul slámově žluté vlasy z čela a narovnal si zlaté brýle. „Ten strážce si neuvědomuje, jak je vaše přítomnost potřebná,“ upřel na ni jasně modré oči. „Jsem Cole, hlavní léčitel královské rodiny.“

Přeměřila si ho přivřenýma očima. „Muž čaroděj s takovou mocí, že je hlavním léčitelem? Jsem ohromena.“

„Myslím, že zjistíte, že rozdíly mezi námi jsou méně zřetelné, než by se zdálo.“ Coleovi se zablesklo v očích. „Tvrdit, že neexistují mocní čarodějové, je stejně směšné jako tvrdit, že neexistují mocné válečnice.“

„Líbíte se mi, Cole,“ zabručela Bri. „Chápu, proč si vás královna Thorne vybrala.“

Cole vzhlédl k jednomu ze stromů nad střechou paláce a zašeptal západní modlitbu: „Kéž spatříme její duši v šelestu listů.“ Mluvil obecnou řečí, ifisky, ale Bri poznala, že ji přeložil z mhenbštiny, jazyka čarodějů.

Kývla hlavou.

„Upřímnou soustrast. Určitě jste po tom útoku vyčerpaný. Kolik bylo zraněných?“ Pokud by někdo měl znát počty raněných, bude to hlavní léčitel.

„Bylo to horší, než rada přiznala,“ zašeptal a zadíval se na tiché ulice. Odvedl koně k postranní cestě, aby se vyhnul rušným trhům před nimi.

Briin kůň ho následoval, kopyta klapala po trávově zelených cihlách.

„Jaké ztráty?“

„Dvanáct,“ odpověděl Cole. „A raněných mnohem víc.“ Poklepal na sedlovou brašnu. „Právě jsem dorazil z hor. Potřebovali jsme víc materiálu, než mohly poskytnout naše zahrady, i s pomocí magie zelených čarodějů.“ Mluvil klidným, srdečným tónem, tak obvyklým mezi léčiteli.

Palác Západního dvora měl nejspíš celé týmy čarodějů všech barev – zelené, kteří pěstovali zahrady a vařili vynikající jídla, hnědé, kteří připravovali hojivé elixíry, rudé, kteří dokázali pohybovat předměty, a modré, kteří viděli budoucnost. Fialoví čarodějové z Východu už dávno zmizeli... nebo si to Bri aspoň dříve myslela. Vzpomněla si na fialový kouř, který tak zákeřně naplnil oblohu za bitvy ve Valtene, a otřásla se. Jaké prastaré kouzlo tehdy Augustus Norwood použil, aby proklel armády čarodějů a vytvořil jedovatý dým? A co hůř, po bitvě Norwooda nenašli. Uprchl se zbylými vojáky a jeho armáda odplula na moře Callipho.

Bri si prohlížela hluboké brázdy vyryté do ulice, veliké strouhy mířící k ohromným kanálům. Jižní dvůr měl podobná zařízení, ale nebyla si jistá, jestli jsou na Západě stejné monzuny. Hluboké stoky jí prozradily dost – když pršelo, pršelo pořádně.

„A Delta? Jak je na tom?“

Cole si odkašlal. Výraz jeho tváře potemněl a Bri sevřela otěže pevněji. Takže je to špatné.

„Když jsem říkal, že vás tady potřebujeme, myslel jsem to vážně. Delta potřebuje naléhavé ošetření, ale... myslím, že čeká, až dojedete, než mi dovolí–“

Bri duněla krev v uších.

„Dovolí co?“

Sklopil zrak k rukám. „V boji jí málem usekli ruku. Už v ní nemá žádný cit... Je třeba ji odstranit.“

Orlice tomu nemohla uvěřit. „Ne.“

Delta bude zničená. Být kapitánkou královniny gardy byla její největší pýcha. Briiny myšlenky běžely o závod, hledala způsob, jak by jí tu ránu ulehčila. Delta pořád mohla bojovat. Mohla cvičit boj jednou rukou. Bri se pokoušela ujišťovat sama sebe, že to bude v pořádku.

„Nedovolí mi to,“ Coleův přívětivý hlas zněl napjatě. „Myslím, že čeká na vás.“

Bri ťukla koně lýtkem, pobídla ho, aby zrychlil. Nasadili tempo, vyrazili po obvodu města, kde jen pár zvědavců sledovalo, jak je míjejí.

„Chcete, abych ji přesvědčila k amputaci paže?“ zeptala se nevěřícně.

„Nemůžu tu ránu léčit pořád dokola. V celých západních lesích není dost čelesu.“ Cole rozčileně vydechl, očividně tenhle rozhovor vedl už dřív. „Faeské hojení nezvládne všechno. Neošetřené a nezhojené rány tě i tak zabijí.“

Bri si přimhouřenýma očima prohlédla tyčící se hrad, promnula si rukou ztuhlé svaly na krku a vzdychla. Delta byla velmi tvrdohlavý voják, ještě tvrdohlavější než Bri samotná.

Proklusali otevřenou bránou na opačné straně města a stezkou nahoru k paláci. Hejno hus se rozlétlo do zlatých keřů. Cesta se zúžila a proměnila se v hřeben s prudkým srázem po obou stranách. Palác byl na náhorní plošině, chráněný ze všech stran. Útočníci se museli vplížit dovnitř převlečení za stráže nebo sloužící. Neexistoval způsob, jak by se mohla přes tenhle hřeben bez povšimnutí dostat jízda, a vyšplhat na útesy kolem palácových pozemků by bylo nemožné.

Rozhlédla se po svažité krajině, plné rostlin s pilovitými listy a útlých stromů, která se táhla až k pruhu safírové modři. Zlaté písčité pláže před vlnami s pěnovými hřebínky ji vábily k sobě.

Přemýšlela, jak dlouho by trvalo dojet k moři. Horko krajinu rozmlžilo, rozvlnilo ji jako fata morgána, takže nápad zaplavat si byl ještě lákavější.

Zahlédla v zahradách jakousi siluetu, osamělou postavu hledící k obzoru.

„A princezna? Je v pořádku?“

„Myslím, že jsou všichni ještě rozrušení z atentátu na její matku,“ diplomaticky odvětil Cole. „Předepisuji členům rady spoustu léků na uklidnění nervů... Ale princezna žádné nepřijala.“

Bri pochopila, kolem čeho Cole opatrně našlapuje po špičkách: princezna Abalina je nezraněná, ale zdaleka není v pořádku, a pokud jde o přijímání pomoci, je očividně stejně tvrdohlavá jako její sestřenice.

Uvažovala, jestli Abalina vypadá pořád stejně. Už to bylo spoustu let, co se princezna zúčastnila nějakého královského setkání na cizím dvoře. Abalina byla u toho, když s Neelo hráli v Saxbridgi poker, ale Bri a Tal čekali v salonku o patro níž a princeznu ani nezahlédli. Když si Bri vzpomněla na své dvojče, sevřel se jí žaludek. Už dřív zažili delší hádky, ale nikdy žádnou, jako byla ta poslední. Kvůli tomu, že vyrazila do Swifthillu, na ni Talhan hleděl jako na zrádce.

Zahnala tu myšlenku a otočila se dozadu ke Coleovi. „Chytili někoho z útočníků?“

„Nikoho nedostali živého.“ Cole si upravil brýle a pootočil hlavu, aby mu slunce nesvítilo do očí. „Ale byly jich tam tucty. Nějací unikli.“

„Bohové,“ zasténala Bri.

„Lovci čarodějů byli vždycky problém, který královna příhodně ignorovala.“ Coleův hlas zkysl. „Přišli si na slušné peníze a Západ se do značné míry vyhnul následkům útoku na Yexshire. Chápu, proč to královna udělala, zastavit je by znamenalo znepřátelit si Hennena Vostemura.“

Bri se při jménu padlého Severního krále ušklíbla. Jeho stín stále visel nad Okrithem, dokonce i když byl po smrti. Ozvěny jeho tyranie zněly všemi královstvími a jeho smrt odhalila rány, které hnisaly celé roky.

„Přesto měla dostat lovce čarodějů pod kontrolu,“ trvala na svém.

„Souhlas.“ Cole si povzdechl. „Dovolila, aby zemřelo tolik jejích poddaných... lidí, fae a nejvíce čarodějů.“ Čarodějův hlas zeslábl v šepot a Bri přemýšlela, co se stalo jeho rodině, že zní tak hluše. „A teď jsou ti lovci jak vzteklí psi a princezna Abalina je bude muset zkrotit.“

Jak se blížili, Bri si všimla černých závěsů, povlávajících z otevřených oken ven a stínících před sluncem.

Palác truchlil, královna byla zavražděna netvory, které sama vytvořila. Bri zaskřípala zuby a pobídla koně po úzké cestě na hřebeni k útesu. Na návrat už bylo pozdě.

KAPITOLA DVĚ

Bri následovala shrbeného sluhu potemnělými chodbami a jejich kroky se rozléhaly na kamenných podlahách.

Cole se s Bri ve stájích spěšně rozloučil, nechal ji tam a pověřil nejbližšího sluhu, aby ji odvedl do pokoje pro hosty. Kráčeli přízračným tichem, na kamenech jako by stále lpěly dozvuky útoku. Protáhla si ramena a posunula popruhy těžkého batohu, aby jí neodíraly propocenou tuniku. Sluha jí nenabídl, že ho ponese, i když by mu to stejně nedovolila.

„Nikdy mě nenapadlo, že se toho dožiju,“ ušklíbl se. Obrátila oči v sloup. Dokonce i služebnictvo do ní rylo. „Catullus ve Swifthillu... Možná jsem při útoku umřel a tohle je posmrtný život.“

„Kolik útočníků sem proniklo?“

Bri přelétla pohledem každou místnost, kterou minuli, a v duchu si dělala poznámky o všech chodbách a vchodech. Nezůstaly tu žádné známky zápasu, žádná rozbitá okna nebo vykopnuté dveře.

Potřebovala slyšet všechna vyprávění o útoku, která jen mohla. Každý přeživší bude vyprávět trochu jiný příběh. Jejich strach v panice zveličí detaily a ona potřebovala vědět, proti čemu doopravdy stojí.

„Tak tucet, ne moc,“ zabručel muž. „Zaútočili, až když byla královna otrávena, a pokusili se zabít i princeznu Abalinu.“

„Otrávena?“ Bri zvedla obočí, jako by to pro ni byla novinka. „Jakým jedem?“

„Ještě to nevědí.“ Muž pokrčil rameny a odbočil do šeré chodby. „Ten hnědý čaroděj se pořád snaží zjistit, co použili. Tři další fae u jídelního stolu taky padli mrtví, ale...“ Odmlčel se, naklonil se k ní a zašeptal další dílek klepů. Bri musela potlačit úsměv, jak snadno se chytil na udičku. „Mají ochutnávače. Jed nemohl být v samotném jídle.“

„Tak jak to udělali?“

Bri si v duchu poznamenala, že se s těmi ochutnávači musí promluvit.

„Byl ve vzduchu?“

„V místnosti byli i jiní, a ti byli v pořádku. Někteří tvrdí, že to způsobila nějaká magická kletba.“

„Nikdy jsem o takové kletbě neslyšela,“ zamumlala Bri a hezky si ho na udičce přitahovala.

„Ani já,“ odpověděl. „Ale žijeme v podivných časech. Probouzí se temná magie. Kdopak ví, jakými kouzly mohli útočníci vládnout?“

Přeměřila si ho – plešatějící hlava a řídké vousy. Slyšel o bojích ve Valtene, s Balornem Vostemurem a Augustem Norwoodem? Dorazily už zprávy o podivné magii, která v Okrithu znovu ožívá, až do Swifthillu? Když mohl Norwoodův fialový kouř otrávit vzduch, kdo ví, jaké další jedy by on sám mohl vyvolat. Zdálo se, že Rua považuje zavraždění královny za jeho dílo.

„Nechali jste někoho naživu?“ zeptala se a přivřenýma očima hleděla na výzdobu kolem, jako by z ní mohla vyvěštit pravdu.

„Ne.“ Muž se ušklíbl. „Skončili tak, jak si zasloužili.“

„Nedostatek sebeovládání by mohl stát život další lidi.“ Vztek z nich všech udělal hlupáky. Zaslepoval pomstychtivé, dokud ve snaze získat, co jim kdo dluží, neublížili sami sobě. „Jak můžeme vědět, co teď plánují, když nezůstal nikdo k výslechu?“

Zamířil nahoru po točitém schodišti, sandály s otevřenou špičkou šoupaly o každý schod. „Královnina rada vyšetřuje.“

Bri odfrkla.

„Vyšetřuje.“

„Snad budou mít teď, když je tu Zlatá Orlice, větší štěstí,“ odsekl sarkasticky.

„Vyjadřuješ své mínění velmi otevřeně.“ Bri se naježila, jako by jí rozcuchal peří. „Mluvil jsi takhle uvolněně i s Jejím Veličenstvem?“

„Nejste moje královna.“ Zasmál se mnohem víc, než bylo nutné, aby dal najevo svůj názor. „Nejste ani z téhle země. Jste tady cizinka. Nezáleží na tom, že jste fae a já člověk. Já jsem Zápaďan a vy ne.“

„Bohové, chápu.“ Protáhla si ramena tak jako obvykle, když je měla příliš napjatá. „Jste takoví všichni?“

Ve tvářích se mu objevily dolíčky.

„Ano.“

„Kde je Delta?“ Ta otázka jí vrtala v hlavě od okamžiku, kdy sesedla z koně. Navzdory Deltiným zraněním čekala, že ji kapitánka přivítá, zvlášť když se tolik dožadovala její přítomnosti.

„Zrovna má nějakou práci.“ Došli na podestu třetího patra a muž oddechoval, jako by zrovna vylezl na horu. Odbelhal se do půlky chodby a natáhl ruku ke dveřím: „Váš pokoj, lady.“

Bri se nad tím titulem zamračila, krátce na muže kývla a hodila mu zlatou minci. Chytil ji ve vzduchu, ale hned se otočil. Povzdechla si nad tím chladným přijetím. Potřebovala najít vrahy a pak z tohohle divného a nepříjemného místa vypadnout.

Zavřela dveře a vešla do malé předsíně svého apartmá. Kamenná podlaha ustoupila velkým terakotovým dlaždicím. Zdálo se, že by se na nich dalo skvěle vyhřívat na zimním slunci a za horkého léta by mohly ochlazovat chodidla, ale okenice před okny udržovaly místnost chladnou, takže nemohla vstřebat horké západní paprsky.

Pronikající světlo vrhalo do obytné části těžké stíny. Nábytek pokrývaly výrazné černé, smetanové a bronzové vzory. Místnost přetékala ozdobami Západního dvora, od jemných propracovaných váz až po látky se vzory v hnědých tónech. Přestože královna vypověděla Briinu rodinu ze Západu, během let k nim domů pronikly tretky z jejich dvora – malované keramické nádobí, nábytek z proplétaného proutí a živé tapiserie s propracovanými vzory v bronzových západních odstínech. Nábytek jí připadal cizí a zároveň podivně povědomý.

Z druhé strany pokoje se ozvalo zašustění a Bri se přimhouřenýma očima zahleděla na protější dveře, které zřejmě vedly do ložnice. Mohl to být závěs, vlající ve větru... nebo to mohl být vrah. Konec konců, právě byla zavražděna královna. Opatrnosti není nikdy dost.

Batoh s těžkým žuchnutím dopadl na zem a Bri tasila jantarovou dýku, připnutou na boku. Tichounce se přesunula k protějším dveřím a otočila klikou, připravená k boji s vetřelcem.

Prudce rozrazila dveře a vytřeštila oči.

V křesle se rozvalovala Carys a pohrávala si s nožem. Při pohledu na Briina otevřená ústa se jí na tváři rozprostřel liščí úsměv.

Zazubila se: „Jsi ráda, že mě vidíš?“

„Jak ses sem, u všech bohů, dostala dřív než já?“ Bri se zakoktala, jak se jí myšlenky hnaly o závod a pokoušely se držet krok. „A co tady vlastně vůbec děláš?“

„Tak neoblomně ses držela co nejdál od Západu, že se tu moc nevyznáš. Z Valtene je to jenom den jízdy, když víš, kterými cestami se dát.“ Carys na ni mrkla. „Když jsem se po tvém odchodu vrátila do krčmy, viděla jsem Talhanův výraz a přinutila ho, aby mi všechno řekl.“ Carys zvedla nohy z křesla a položila si je na přepychový kobereček. Pořád si hrála s nožem. „Myslela sis, že můžeš prostě zmizet a nedat mi ani vědět? Mně?“

„Carys–“

„Ne,“ prohlásila a uťala její slova, zatímco schovávala nůž. „Nechala jsem tě jet na sever s Ruou, ale tohle? Tohle je Swifthill, Bri. Tohle je místo, kterému ses celý život vyhýbala, a já ti nedovolím vrhnout se do jámy lvové beze mě.“

Bri si přejela rukou po obličeji. „A co Východní dvůr? Neměla bys dohlížet na volbu nového vládce?“

„Rada už se tam shromáždila. Většinu věcí zvládnou, a až se Talhan dá dohromady, bude tam taky.“ Carys pokrčila rameny, jako by to bylo velmi prosté.

Bri zvedla obočí. „Tal bude pomáhat radě?“

„Já vím, jeho nejhorší noční můra, že?“ zasmála se Carys. „Ale dohlédne na věci, než srovnáme Západ. Zrovna teď není ve stavu, aby mohl s někým bojovat. A kromě toho Augusta Norwooda naposledy zahlédli, jak míří podél západního pobřeží k moři. Být tady je strategicky výhodné i pro mě. Budu tady dávat pozor na Norwooda, zatímco ty pomůžeš Deltě zvládnout lovce čarodějů.“

Bri se kousla do rtu a přešla k posteli. Usadila se na kraji, na chvíli svěsila hlavu a vzdychla. „Už to nejsou lovci čarodějů. Loví královské fae.“

„Co jim Augustus slíbil, že je přiměl zavraždit vlastní královnu?“ přemítala Carys.

„To je výborná otázka.“ Bri si promnula zátylek. „Musím najít Deltu.“

„To se vsadím, že jo.“

„Nech toho,“ zavrčela Bri na pošklebující se přítelkyni. „Bylo to dobré rozptýlení, nic víc. Mým osudem je získat korunu, ne partnera.“

Bri hleděla na svoje boty a přemýšlela o slovech, která slýchala znovu a znovu celý život. Orel uchvátí korunu svého vládce. Proroctví, které nad ní viselo, konečně bylo méně děsivé – teď, když byl volný východní trůn. Představa, že sebere korunu Východu tomu urážlivému děcku, kterým byl Augustus Norwood, ji nadchla. Bylo to logické. Jejím osudem je vládnout Východu, zemi, kde vyrostla. Dá do pořádku záležitosti ve Swifthillu a pak se vrátí do Východního dvora a dokáže, že Sudby mluví pravdu.

„Jsem tady, abych Západu pomohla, a pak zase odejdu. Delta s tím nemá nic společného.“

Carys vstala. „Ehm ehm.“

„Nenávidím tě.“

„Taky tě miluju.“ Carys prohrábla Bri vlasy. „Teď si pojďme najít něco k jídlu, a pak pár odpovědí.“

Bri vstala, váhavě přítelkyni objala a pevně ji stiskla.

„Jsem ráda, že jsi tady.“

Carys se jí zazubila do ramene. „Já vím.“

Bri a Carys se plahočily rozlehlým hradem a bludištěm točitých schodišť. U každé podesty je vítaly krátké chodby, které se větvily jako koruny stromů. Na podlahách se střídal kámen a dlažba s tak propracovanými vzory, až Bri žasla, že tady lidé nezakopávají.

„Vedle tohohle vypadá výzdoba Východu trochu chudě, že?“ nadhodila Carys při pohledu na postranní stolky s malovanými keramickými vázami a tlustými vonnými svícemi, nad nimiž visely umělecké gobelíny. „Připomíná mi to váš dům.“

„Moje matka si na Východním dvoře vytvořila svůj vlastní malý Swifthill,“ prohlásila Bri a mračila se přitom na obraz savany. Ve srovnání s bohatou výzdobou Západu jako by prostým východním dřevořezbám něco chybělo. „Byla si tak jistá, že tohle je můj osud.“

Carys souhlasně zabručela. „Co myslíš, že udělá, až zjistí, že jsi tady?“

„Bude oslavovat,“ odfrkla Bri. „Jsem si jistá, že už si shání šaty na korunovaci.“

Carys Bri předešla a přinutila ji se zastavit. „Jsi si jistá, že tady chceš být, Bri?“ zeptala se a zvedla obočí. Carys byla jednou z mála, kdo věděli o Briině matce. Věděla, jak s ní matka zacházela, když byla dítě, a znala všechny důvody, proč už s ní Bri dávno přerušila kontakt. „Mohli bychom poslat někoho jiného... Nemusíš to být ty.“

„Měla jsi slyšet Deltin hlas.“ Bri polkla. „Nikdy jsem ji neslyšela tak vyděšenou. Nikdy.“

„Někteří jsou rádi, že jsi tady, Bri. Slyšela jsem, jak to ve městě vře, ještě než jsi vůbec přijela.“ Carys se na ni velmi opatrně podívala.

„Matčina práce,“ potvrdila Bri. „Celý můj život se pokouší zasít na Západě semínka opozice.“ Přejela si dlaní po obličeji a rozčileně povzdechla. „Tak jenom zabezpečíme korunu a vypadneme odsud, dobrá?“

Spěchaly ke královniným komnatám.

Daly se najít snadno; na každé zatáčce chodby a u každého vchodu, celou cestu až k posledním velkým dřevěným dveřím, hlídaly stráže.

Ani jeden z nich je nezastavil, očividně byli o jejich příjezdu zpraveni.

Bri zabušila na dveře a couvla. Křídlo zaskřípalo a otevřelo se na úzkou škvíru. Do chodby vyhlédl fae s tmavě hnědou pletí a šedými vlasy a tvář s hlubokými vráskami se na ně zamračila.

„Pusť je dovnitř, otče,“ zavelel hlas zevnitř.

Obličej ze škvíry mezi přivřenými dveřmi zmizel a místnost se otevřela. Byl to přijímací salonek, malý, ale velmi elegantní. Kolem stěn postával asi tucet lidí a všichni mlčky zaujatě sledovali, jak Bri a Carys vešly. Proutěné křeslo ve středu místnosti bylo prázdné, zatímco zbytek rady stál.

„Nikdy by mě nenapadlo, že se toho dne dočkám,“ prohlásil fae uprostřed pokoje. Měl světle hnědou pleť, oříškové oči a okouzlující vzhled, běžný mezi urozenými dvořany. „Briato Catullus, konečně jsi přišla ukrást korunu?“

„Naposledy, koruna mě vůbec nezajímá,“ procedila Bri a zalétla pohledem k sekerám namalovaným na jeho zlaté tunice. „Kdo jste vy?“

„Omlouvám se,“ uklonil se. „Jsem Tem, Tem Wystron.“ Mávl k nevrlému muži, který je pustil dovnitř. „To je můj otec, Darrow. Jsme členové královniny rady.“

„Královnou je teď Lina?“ zeptala se Carys a vystoupila před Bri. Z přezdívky bylo jasné, že Carys Abalinu důvěrně zná, vyrostla totiž mezi šlechtou na Jižním dvoře. Nejspíš princeznu znala celý život, přestože o ní s Bri mluvila jen zřídka.

„Ještě ne,“ odpověděl Darrow a zvedl bradu. Měl hluboký, chraplavý hlas, ostrý a povýšený. „Její matka ještě není pohřbená, duše ještě nevykročila do záhrobí. Není možné konat žádné obřady, dokud neskončí smutek.“

„Chápu,“ zašeptala Carys a oči jí změkly. „Ale je doba velkého zmatku a...“

Darrow zvedl vrásčitou ruku.

„Musíme s korunovací počkat, až skončí čas truchlení.“ Významně položil ruku na opěradlo prázdného proutěného křesla. „Musí uplynout jeden celý týden, než budeme moct tohle místo očistit.“

Briinu pozornost zaujala vysoká postava ve skořicově hnědém rouchu. Cole. Už se převlékl a přišel do síně rady. Vypadal, jako by chtěl něco říct, ale držel jazyk za zuby.

Carys si prohlížela shromáždění mlčících, ostražitých tváří. „Kde je Lina?“

„Princezna se necítila dobře a šla si dnes lehnout dříve,“ odpověděl Tem a podíval se na Colea, který přikývl. „Zítra se jistě bude cítit lépe.“

„Tak tedy s ní promluvíme zítra,“ odhodlaně prohlásila Carys.

Bri přešlápla. Věděla, co má přítelkyně na mysli: je tu příliš mnoho lidí, než aby mohli otevřeně mluvit o tom, co se stalo.

„Ať chcete říct cokoliv, můžete to říct před radou.“ Tem mávl rukou. „Můžeme Její Výsosti vaše stanovisko vyřídit.“

„To je v pořádku, Teme,“ ozval se Darrow; hleděl na Bri a hlas mu překypoval jedem. „Nezůstanou dlouho. Nepotřebujeme pomoc cizinců.“

Ta slova jí skřípala o kůži. Rozeznala v nich rádcovo varování – Bri nepatří na Západ. Její matka se sice na Západním dvoře narodila, ale to z Bri očividně neudělalo Zápaďanku, navzdory matčině úsilí. Vychovávala ji, jako by byla princeznou Západu; Briina panovačná matka dceru cvičila v umění šlechtického života mnohem intenzivněji, než Talhana cvičili s mečem. S krátkými vlasy, svalnatou postavou, v tunice a kalhotách válečníků raději než v šatech a se stuhami se Bri nijak nepodobala osobě, kterou z ní matka chtěla mít.

„Tak tedy probereme vaše záležitosti zítra při snídani,“ uklidnil Tem obě strany s nenucenou, zkušenou grácií. Vykročil k otci a položil mu ruku na rameno.

Darrow zavřel oči a přikývl. „Můžete se připravit k rannímu odjezdu.“ Mávl rukou a propustil je.

„Dobrá,“ procedila Bri. Otočila se a bez zdvořilé úklony na rozloučenou odešla. Pokud jí nehodlají prokázat ani trochu respektu, bude následovat jejich příkladu.

„Pořád si myslíš, že to byl dobrý nápad?“ zamumlala Carys a pospíšila si za ní, když se hnaly chodbami.

„Nikdy to nebyl dobrý nápad,“ zavrčela Bri. „Ale stejně to uděláme.“

Bri zamířila opačným směrem, než ze kterého předtím přišly. „Kam jdeme?“ zeptala se Carys, aniž by zpomalila.

Bri sevřela pěsti u boků. „Najít Deltu.“

KAPITOLA TŘI

Carys se zamračila na černou látku, vlající chodbou. „Zdálo se mi, že mě jednou z těch věcí někdo škrtil.“

„Připomeň mi, abych ti vyprávěla o chrámu Hunasht v Severním dvoře. Ta těla–“

„Ne, nechci to vědět,“ zarazila ji Carys. „Remy už mi vylíčila, cos ty řekla jí, a i tahle verze příběhu už mě straší ve snech. Nepotřebuji Briinu verzi.“

Jakýsi sluha je nasměroval k Deltinu apartmá, nedaleko od královnina. Došly ke dveřím na konci šeré chodby. Bri zvedla ruku, aby zaklepala, ale než se klouby prstů dotkly dřeva, jakási jemná fae otevřela. Tmavě hnědé vlasy rámovaly zašpičatělé uši a hleděla na ně velkýma laníma očima.

Bri se mihl na rtech úsměv. Byl to přesně Deltin typ – krásná a líbezná. A teď nejspíš odcházela po polední schůzce. Nepřekvapilo by ji, kdyby Delta sváděla milenky i na smrtelné posteli.

„Ach,“ zastavila se fae na prahu. „Mohu vám nějak pomoci?“

Bri se na ni mazaně zazubila.

„Hledáme Deltu.“

„Je uvnitř.“ Fae zvedla obočí. „Zrovna jsem na odchodu.“

Bri potlačila zasmání.

„Vy jste Deltini přátelé?“ zeptala se fae a dívala se z jedné na druhou.

„Možná,“ vyhnula se odpovědi Bri. „A kdo jste vy?“

„Jsem Saika,“ představila se a zasunula si za ucho pramen vlasů omotaný stříbrnou nití. „Deltina manželka.“

Manželka.

To slovo vyrazilo Bri dech. Delta se nikdy o manželce nezmínila. Je to novinka? Jak čerstvá novinka? Delta a Bri byly spolu jen o zimním slunovratu... Němě hleděla na Saiku a pokoušela se udržet neutrální výraz, zatímco v duchu listovala vzpomínkami. Delta má manželku?

„Ach, to je báječné,“ ozvala se Carys, která se vzpamatovala ze šoku rychleji než Bri. „Jak dlouho jste spolu?“

Bri poslala přítelkyni němou děkovnou modlitbu, protože jí samotné všechny otázky umíraly na jazyku.

„Devět let,“ jemně se usmála Saika.

Bri zamaskovala překvapení hlubokým odkašláním.

„Devět let? A celou tu dobu jste si věrné?“ Bri šťouchla Carys do žeber, takže jí poslední slova zaskočila. Nemohla uvěřit, že má přítelkyně tu drzost se ptát.

„Samozřejmě.“ Saika svraštila čelo a zvědavě je přelétla pohledem. „Ačkoliv nechápu, co je vám po tom.“

„Ráda vyzvídá,“ nuceně se zasmála Bri a odtáhla Carys, aby mohla Saika projít. „Každopádně nám bylo potěšením.“

„Mně také,“ odvětila Saika, našpulila rty a proklouzla kolem nich. Otočila se, ještě jednou si je přeměřila pohledem a tvář jí změkla. „Delta nemá kromě Liny mnoho přátel. Jsem ráda, že jste přišly na návštěvu.“

Bri sledovala tu drobnou, nádhernou fae, jak se loudá chodbou, a její hraná suverenita praskala.

„Svatí bohové,“ zašeptala Carys a strčila Bri do boku, stejně jako předtím Bri ji.

Bri se nasupeně zamračila.

„Nemusíme s ní mluvit hned teď, Bri.“ Carys svraštila obličej. „Možná bychom se měly vrátit později.“

Bri zahnala vířící myšlenky do zákoutí své mysli a nadechla se, aby se uklidnila, stejně jako to dělala před bitvou. Panikařit může později, teď ne. „Slibuji, že ji nezabiju.“

„Jo, ale já bych mohla,“ sevřela Carys pěsti a vpochodovala dveřmi do apartmá.

„Car–“ zavolala Bri, ale ta už dusala dál.

Komnaty vypadaly velmi podobně jako Briiny, až na to, že tyhle byly dobře zabydlené. Přes opěradla židlí viselo oblečení a stolky u zdí byly pokryté drobnými šperky. Bri se zastavila u uhlem nakreslené skici dvou usmívajících se postav. Při pohledu na šťastné mladší tváře Delty a Saiky jako by jí někdo otáčel nožem v břiše.

Zaslechla zvuk otevírajících se dveří ložnice a odtrhla zrak od kresby. Ven vyšla Delta a trhnutím si stáhla lem tuniky; hladká hnědá pokožka a svalnaté tělo zmizely pod šedou látkou.

Delta se na ně zeširoka usmála, otevřela ústa a spustila: „Ach, hej–“

Carys byla v mžiku u ní a praštila ji do brady takovou silou, až Delta narazila zády do zdi.

„Co to s tebou je?“ zařvala Carys.

Bri se k ní přihnala, popadla přítelkyni v pase a odtáhla ji od Delty. „Už tak je zraněná–“

„To je dobře.“ Carys se zmítala v Briině sevření.

„To je v pořádku, Carys.“ Bri ji stiskla pevněji, dokud se nepřestala zmítat.

„Není to v pořádku,“ zavrčela Carys na Deltu, ale už zůstala vedle Bri. „Jsi mizerná prolhaná podvodnice a musela jsi do svých lží zatáhnout i Bri.“

„Vidím, že jste potkaly mou manželku,“ prohodila Delta a mnula si čelist.

„Ano, tvou manželku, o které nikdo z nás nevěděl!“ zaječela Carys.

Bri se přesunula o kousek před přítelkyni, připravená znovu ji popadnout.

„Měla jsem vám to říct.“ Delta se zamračila a odstrčila se od stěny. „Jenže každý rok to bylo horší a horší a... Nevím, když nejsem ve Swifthillu, jako bych byla někdo jiný–“

„Někdo nečestný?“ odplivla si Carys. „Lhářka?“

Delta otočila bronzové oči k Bri. „Omlouvám se.“ Potřásla hlavou, rozcuchala si krátké kudrny. „Ty věci mezi námi... Nechtěla jsem se toho vzdát.“

Bri sevřela jílec dýky, ale nevytáhla ji.

„Každopádně, Del, stejně to byla jen trocha zábavy,“ zavrčela. „Proč jsi mě sem vůbec volala?“

„Zabili mou tetu.“ Do Deltiných očí prosákl strach. „Málem zabili i Linu. Bohové, chybělo tak málo. Zkusí to znovu; vím to.“

„Máš nějaká vodítka?“ Bri si založila ruce a sledovala, jak se Delta odbelhala ke křeslu a opatrně se usadila, opírajíc se jenom o jednu ruku. Druhou paži měla zastrčenou v tunice, zpoza límce jí vykukoval šátek. A určitě neměla zraněnou jen paži, soudě podle toho, jak kulhala. Delta byla zuřivá válečnice. Musela mít strašlivá zranění, když je nedokázalo spravit rychlé faeské hojení.

Delta zavrtěla hlavou. „Otrávili královnu, a když se jí léčitelé vrhli na pomoc, vynořili se.“

„Kdo?“

Zhluboka, sípavě se nadechla. „Lovci čarodějů... aspoň si to myslíme. Měli dřevěné vyřezávané masky, které vypadaly, nevím, jako lví?“ Delta si mnula rameno, jako by tam měla ztuhlý sval.

„Jestli měli masky, nejspíš to byli lidé, které znáte,“ soudila Bri. „Máš seznam podezřelých?“

„Samozřejmě.“ Delta přikývla. „Napíšu ti kopii.“

„Lvi by dávali smysl,“ mumlala Carys. „Zvířecí patron Východu. Augustus Norwood je lvíče, které soupeří o otcův trůn.“

„Co se stalo potom, co byla královna otrávena?“ Bri pečlivě sledovala Deltin trhaný dech. Rozšířila se jí infekce už i do plic? Cole měl pravdu – potřebuje rychle ošetřit.

„Vyvedla jsem Linu z jídelny, ale cesta byla zablokovaná. Schovaly jsme se ve skříni, ale našli nás.“

„Bohové,“ vydechla Carys a klesla do křesla naproti Deltě. Když slyšela Deltino hrozivé vyprávění, veškerý oheň hněvu se z ní vytratil.

„Odrážela jsem je, jak jsem jen dokázala, ale popadli Linu.“ Deltin hlas se třásl a kašlala. „Skoro ji zabili. Ten den jí zachránil život Darrow, ne já.“

„Vypadá jako opravdový hlupák,“ prohodila Bri. „Tváří se, jako bys neměla pronásledovat královniny vrahy, dokud neskončí truchlení.“

„Je to hlupák, ale mou tetu miloval.“ Delta ukázala na stůl vedle dveří. „Druhý šuplík.“

Bri ho otevřela a vytáhla stříbrnou dýku, jejíž jílec zdobily spirály z ametystů.

Vypadaly jako znaky v mhenbštině, jazyku čarodějů, ale nedokázala je přečíst.

„Co je to?“

„Nechal ji tam ležet jeden z útočníků,“ odpověděla Delta. „Vzala jsem ji k naší věštkyni, modré čarodějce, ale nedokázala uvidět, komu patřila.“

„Tak tedy čaroděj?“ Bri zvedla obočí. „Myslíš, že je to práce Augusta Norwooda?“ Přejela prsty po fialových kamenech. „Magie zabránila modrým čarodějům na Severu vidět jeho přesuny. Myslíme, že možná vzkřísil nějakou fialovou čarodějku – nebo aspoň její magii.“

„To by vysvětlovalo, proč vize neodhalí majitele čepele.“ Delta se zamračila a znovu si v křesle poposedla.

„Norwood určitě pracuje s lovci čarodějů,“ pokračovala Bri. „Prozradil to Rue. Řekl, že má v plánu zničit Západní a Jižní dvůr a spolu s Balornem znovu získat Okrith.“

Carys se váhavě ušklíbla. „No, alespoň Balornova účast na jeho plánu nezafungovala.“

Remy a Rua Balorna jen před pár dny zabily, v bitvě u Valtene, v bitvě, v níž málem všichni zemřeli. Moc nad Okrithem jim stále unikala. Když byl zabit Hennen Vostemur, byl to okamžik naděje po dekádě temnoty, ale svět se zázračně neproměnil v radostný – Bri si byla jistá, že mír přijde na hrotu čepele. Augustus Norwood byl nečekaná karta, se kterou nikdo nepočítal. Bri celý život znala Augusta jako malicherného, ufňukaného spratka, ale teď ukázal překvapivou mazanost. Ať měl na své straně jakoukoliv magii, zdálo se, že je pořád o krok před nimi.

„Jaký máš plán?“ zeptala se Bri.

„Potřebujeme odhalit ty lovce, ochránit Linu a zadupat do země hrozbu trůnu.“ Delta sípala, a když sklouzla pohledem na svá zranění, měla v očích sotva ovládaný hněv. „Nemůžu to udělat sama a žádný válečník není lepší než ty, Bri.“

„Au,“ ozvala se Carys a přitiskla si ruku na hruď, předstírajíc, že se jí to dotklo.

Bri si svou bývalou přítelkyni a milenku prohlížela. Delta byla velmi hrdá, její volání o pomoc proto bylo tak šokující, že Bri vyrazila obratem, a teď bylo jasné, proč. Ta zranění se možná nikdy nezhojí. Delta viděla, jak jí nejlepší přítelkyně a budoucí královna – někdo, koho přísahala chránit – skoro zemřela před očima.

„Abalina nebude šťastná, že jsem tady,“ varovala ji Bri. „Nebude chtít, abych ji chránila já.“

„Dovolí ti zůstat, kvůli mně,“ ujistila ji Delta. „Nežádám, aby ses zdržela dlouho. Jen mi pomoz najít tetiny vrahy a pak si můžeš jít, kamkoliv se ti zlíbí.“

„To je od tebe šlechetné,“ zasyčela Carys.

Delta obrátila oči v sloup a znovu se podívala na Bri. „Prosím.“

Úpěnlivý tón přinutil Bri zhoupnout se na patách. Tohle nebyla Delta, kterou znala. Válečnice byla zlomená na těle i na duchu, její strach hmatatelně visel ve vzduchu.

„Budeme ti pomáhat, než ti bude líp, a potom půjdeme.“ Bri dlouze vydechla. „A ty zajisti, aby vaši lidé věděli, že nemám v úmyslu zůstat.“

Delta svěsila hlavu. „Díky.“

Bri se zahleděla na zdobenou dýku a otáčela ji v rukách. Věnuje jim pár týdnů, než odjede bojovat o korunu Východního dvora.

Kývla hlavou na Carys a zamířila s ní ke dveřím. Byly na lovu maskovaných vrahů a šíleného prince s magií fialových čarodějů. Ušklíbla se nad tou absurditou. Pomyslela na první osobu, které to chtěla říct – na Talhana – a píchlo ji u srdce. Už jako dítě miloval hádanky a záhady. Tohle by pro něj byl dokonalý úkol. Prožili spolu tolik dobrodružství – vkrádali se do měst, a dokud byli dost malí a vypadali stejně, předstírali, že jsou ten druhý. Vymysleli si vlastní jazyk, směs slov a gest, které jejich matku dováděly k šílenství, ale i jediný pohled, který si vyměnili, mohl být celým rozhovorem.

Vyhnala ty vzpomínky z hlavy. Měla práci.

Chodbou se linul pronikavý pach bylin, a jak se Bri a Carys blížily ke dveřím, stával se téměř nesnesitelným. Léčitelova pracovna byla v suterénu, poblíž kuchyňských sklepů. Nahoře lemovala chodbu úzká okna, přes nízké stropy se táhly pruhy světla. Bri si prohlížela nevelké obdélníkové tabulky. Příliš malé, než aby jimi někdo prolezl.

„Zatracení hnědí čarodějové.“

Bri předstírala, že se jí z toho smradu zvedá žaludek.

„Chovej se slušně,“ pokárala ji Carys. „Čím dřív zjistíme, co se děje, tím dřív odsud můžeme vypadnout.“

Dvakrát zaklepala na dveře.

„Vstupte,“ ozvalo se.

Zatlačila do dveří, otevřela je a uviděla Colea, sehnutého nad velkým stolem. Díval se lupou, zasazenou ve stříbrném držáku. Zvětšené oči otočil k Bri a narovnal se.

„Ach, výborně,“ řekl. „Vítejte v mé pracovně, la–“

„Jenom Bri,“ skočila mu do řeči a palcem namířila na Carys. „A Carys. Dvorní tituly nás nezajímají.“ Lady Catullus byla matka a ona jaksi netoužila být s ní spojována, zvlášť ne v těchto místech.

„Dobrá,“ přikývl Cole. „Myslel jsem, že byste chtěly vidět tohle.“

Carys se přiloudala do místnosti a opřela se o protější polici se sklenicemi.

Pracovna hnědého čaroděje byla doslova zavalená, plná polic s košíky a neprůhlednými sklenicemi. Nad skříní s očíslovanými zásuvkami visely sušící se byliny.

Většinu místnosti zabíral stůl. Desku pokrývaly náhodné shluky hmoždířů a paliček, sklenic s oleji a kovových nástrojů.

Bri polkla podivnou směs příliš silných bylinných vůní, kterou cítila i na jazyku, a přesunula se na protější stranu stolu. Při pohledu na sbírku vybraných stříbrných příborů, vyskládaných uprostřed stolu, přimhouřila oči.

„To jsou příbory z té noci, kdy zavraždili královnu?“ Carys zvedla obočí. „Jak může někdo otrávit kov?“

Cole si narovnal zlaté brýle. „Vidíš tuhle vidličku?“ ukázal na ni dlouhou pinzetou, kterou držel v ruce. „Všimla sis, že je jiná než tahle?“

Bri se podívala na dvě vedle sebe položené vidličky. Ukázala na tu pod zvětšovacím sklem. „Tahle vypadá, že potřebuje vyleštit.“

Vypadala matně, jako by na ní zaschl mýdlový povlak.

„Tyhle byly na stole tu noc, kdy zavraždili královnu.“ Cole ukázal na matné příbory. „Podle služebnictva je těsně před tím leštili. Sleduj.“

Pinzetou utrhl zelený lístek z jakési rostliny v květináči vedle sebe. Opatrně jím přejel po rukojeti vidličky a zvedl ho na světlo.

Bri vytřeštila oči; zelený lístek se svraštil a rozsypal se na zčernalý prach.

„Bohové, tohle se stalo královně?“ Carys se stísněně nadechla.

„Vnitřně, ano,“ potvrdil se stisknutými rty Cole. „Zkoumal jsem jedno z těl. Zčernaly jim žíly.“ Z obličeje se mu vytratila barva, podíval se na ně a zpět na pinzetu. „A taky to nebylo tak rychlé.“

„Bohové,“ zašeptala Carys. „Jak dlouho to trvalo?“

„Půl hodiny.“

„Do prdele,“ zavrčela Bri. Zvedal se jí žaludek při představě, jak se ten jed tak dlouho propaluje žilami oběti, než ji nakonec zabije.

„Útočníci mezitím zaplavovali palác.“ Coleovi se třásl hlas. Odkašlal si. „Nemohl jsem ke královně proniknout. Ale stejně nemyslím, že by některý z mých protijedů zabral. Všechny jedy, které znám, musí být užity vnitřně. Zdá se, že tenhle je absorbován pokožkou.“

Vyměnil pinzetu za posuvné kleštičky a zvedl proužek látky. Otřel jím rukojeť matného nože.

„Tohle je nejpodivnější. Vypadá to, že na jiné materiály se jed nepřenáší.“ Cole přejel látkou další lístek rostliny. Dívali se, ale list neseschl. „Trik je v tom, jak se kov spojuje s jedem... a zdá se, že to působí jenom na živé organismy.“ Zvedl látku a čichl k ní. „A taky má zvláštní pach. Jaksi sladký.“ Potřásl hlavou a odložil látku na stůl. „Ale ať je to cokoliv, je to magické. Cítíte to?“

Bri natáhla ruku a podržela dlaň nad příbory, aby vycítila vlákna magie ve vzduchu. „To se nedá říct. Tahle pracovna je plná tvé magie.“

„Mně to připadá jiné,“ zamumlal Cole.

„Myslím, že nedokážu vycítit rozdíly mezi různými druhy magie čarodějů. Prostě to vnímám jako magii.“ Carys se rozhlédla po místnosti. „Nejspíš to nikoho vůbec nenapadlo. Zřejmě předpokládali, že to je magie zelených čarodějů v jídle.“

„Dokážou hnědí čarodějové připravit takovéhle jedy?“ kývla Bri hlavou k příborům.

„Můžeme připravit všemožné jedy, ačkoliv to rozhodně není schvalováno,“ potvrdil Cole a znovu si narovnal brýle, přestože se nezdálo, že by mu sklouzly. „Moje praprababička byla svými jedy známá.“ Ukázal na sbírku portrétů na skřínce za zády. „Ale nemyslím, že tohle je magie hnědých čarodějů.“

„Nemůže být.“ Carys se zamračila. „Myslíš, že je to magie fialového covenu?“

Cole si založil ruce a vzdychl.

„Ano.“

„Jak?“

„Nevím.“ Odložil brýle a protřel si oči. „Buď se našel způsob, jak můžou jejich magii ovládnout jiní čarodějové, nebo fialový coven nevymřel, jak jsme si všichni mysleli.“

„A pracují s Norwoodem,“ procedila mezi zuby Bri.

„Technicky je to pořád dědic jejich království,“ ozvala se Carys. „Možná k němu cítí věrnost?“

„To nedává smysl. Proč teď?“ Bri věděla, že odpověď nedostane. Protáhla si ramena. Potřebovala rychle na cvičiště, než prorazí pěstí zeď. „Dobrá, no, musíme si promluvit s tím, kdo měl na starosti leštění příborů.“

„Byl to chlapec jménem Francis,“ řekl Cole. „Tu noc zemřel.“

„Myslíte, že v tom byl zapletený?“

„No proč by jinak přichystal tohle?“ Carys mávla rukou k matným příborům. „Hosté si toho nemuseli všimnout nebo jim to bylo jedno, ale jeho práce byla vyleštit je, určitě by si všiml.“

„Měly bychom si promluvit s jeho rodinou,“ navrhla Bri a Carys přikývla. „Díky, žes nám to ukázal.“

Byly už skoro venku, když se Cole ozval:

„Jsem zvyklý starat se o bolesti hlavy a vyvrtnuté kotníky. Jsem rád, že se na tohle podívá někdo jiný.“

„Uděláme, co můžeme,“ odpověděla Carys, kývnutím hlavy se s ním rozloučila, a pak s Bri odešly a zavřely dveře. Po několika krocích zašeptala: „Myslíš, že mu můžeme věřit?“

„Nemyslím, že teď můžeme věřit komukoliv,“ zamumlala Bri. „Ale pokud jde o mě, myslím, že mluví pravdu. Přesto bychom ho neměly spouštět z očí.“

„Měly bychom se přes oheň spojit s ostatními a dát jim vědět.“

„Jo. Mám pocit, že v dohledné době budou v módě rukavičky.“ Vzpomněla si na ten seschlý lístek na stole. Fialový coven se vrátil, a s jedem, který byl smrtící a těžko odhalitelný.

„Proč to jenom nemohla být normální vražda?“ zasténala Carys.

Bri se ušklíbla: „Co by to bylo za zábavu?“

KAPITOLA ČTYŘI

Až do večera mluvily s palácovým služebnictvem a strážemi, ale nenarazily na žádnou novou informaci. Všichni měli matný dojem, že útočníci byli lovci čarodějů, ale nikdo jim nedokázal poskytnout nové vodítko.

Nakonec to Carys vzdala a zamířila zpět do pokoje, zatímco se Bri vydala do vinného sklepa. S dvěma láhvemi v rukách stoupala po točitých schodech, které vedly na střechu, připravená konečně se rozhlédnout.

Vykročila na podestu a zhluboka se nadechla. Nad ní se rozprostírala hvězdná přikrývka. Při pohledu na nekonečnou oblohu v ní panika opadla. Pak zahlédla postavu, usazenou na okraji červených střešních tašek, a její nohy se samy prudce zastavily.

Delta.

Zraněná válečnice seděla a hleděla na hvězdnou noc, na měsíc vrhající na krajinu bílé světlo. V dálce na obzoru se valily vlny oceánu. Bylo to přesně tak krásné, jak Bri doufala, rozlehlé a pokojné.

Delta se ohlédla přes rameno a zanadávala. Zraněná ruka jí v závěsu visela kolem krku, druhá svírala láhev. „Proč mě to nepřekvapuje?“ zamumlala, když se posouvala, aby udělala Bri místo na římse.

Bri k ní po špičkách přešla, opatrně, aby na nerovných taškách neuklouzla. Únava po celém dni potlačila hněv na bývalou milenku. Nebyla o nic blíž k nalezení královnina vraha.

Delta zalétla pohledem ke dvěma láhvím v Briiných rukách. „Těžká noc, nebo čekáš společnost?“

„Ani jedno.“ Bri si s unaveným povzdechem sedla. „Už jsem v těch černým plátnem zahalených chodbách nemohla zůstat ani chvíli.“

Naklonila hlavu k láhvi s červenou tekutinou v Deltině ruce.

„Co je to?“

„Avassa,“ podala jí láhev Delta. „Swifthillská nejlepší.“

„To zní dobře.“

„Možná ano,“ odsekla Bri.