Claire Paulin

BLANCHE MONET

und das Leuchten der Seerosen

Copyright © 2022 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.

Published in 2022 by Ullstein Taschenbuch Verlag

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by bürosüd GmbH, München

Jacket Motive © byBalazs Kovacs (Arcangel)

Karte: Peter Palm, Berlin

Translation © 2025 by Radovan Baroš

ISBN 978-80-249-5587-2

Obsah

- ČÁST I

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- ČÁST II

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- ČÁST III

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- Epilog

- Postavy

- Doslov

- Poděkování

- Prameny

Pro maminku

„Měla ráda všechno, co měl rád on. Dokonce i salát s pepřem.“

Jean-Pierre Hoschedé

ČÁST I

Mládí

1876–1885

1

Montgeron, červenec 1876

„A mám tě!“ Blanche udělala kličku, odřízla sestře Marthe v růžové zahradě cestu a chytila ji za rukáv.

„Už si nechci hrát na honěnou,“ přiznala Marthe zkormouceně a rozladěně si upravila šaty. Kapičky potu na jejích zarudlých tvářích se ve slunečních paprscích třpytily.

Blanche to potěšilo. Doufala v to, protože to báječně zapadalo do jejího plánu.

„Co takhle hra na schovávanou? Můžeš hledat,“ navrhla jí Blanche.

Marthe neuměla běhat tak dobře jako Blanche, takže bylo jasné, že ji hra na honěnou dříve či později přestane bavit. Marthe si hrála raději na schovávanou, dávala ale přednost hledání. Ve dvanácti letech se nejspíš cítila už příliš velká na to, aby se schovávala v odlehlých zákoutích zámeckého parku jako Suzanne, Jacques, Germaine a Blanche. Marthe byla mezi sourozenci nejstarší, ale jen o rok starší než Blanche. Bylo tu ale něco, v čem ji její sestra převyšovala a co jí Blanche ze srdce záviděla. A tak byla odhodlaná to změnit.

Blanche přesně věděla, kam se chce schovat – do tatínkovy zakázané pracovny. Což bylo riskantní, protože tam nikoho bez dozoru nepouštěl. Dokonce ani maminku ne, přestože ta po dědečkově smrti zámek zdědila. I nové taftové šaty byly součástí jejího promyšleného plánu. Blanche pečlivě vybírala barvu, a dokonce se vzdala i své milované růžové. Místo ní zvolila zelenou. Ne světlezelenou mladých výhonků růží, ale sytější a hlubší zelenou jako u leknínů. Teď už stačilo zkontrolovat jen jedno, k čemuž zatím neměla příležitost, protože šaty dorazily z Paříže teprve dnes ráno.

„Blanche! Marthe!“ slyšela volat maminku ze zahradního altánu.

Blanche vzala Marthe za ruku a běžela s ní kolem košatého dubu k altánu. Maminčin hlas zněl dost netrpělivě, a tak nebylo radno nechat ji čekat.

Matka znechuceně našpulila rty. „Co si jen náš host o vás pomyslí?“

Stejně jako Blanche a její sourozenci měla i maminka na sobě nové elegantní šaty ze zakázkového krejčovství s krajkovým límečkem, v nichž seděla vedle otce u slavnostně prostřeného konferenčního stolku. Po celé týdny plánovala a organizovala všechno pro návštěvu toho tajemného muže, který bude v následujících měsících u nich na zámku Rottembourg bydlet. Nechala vyleštit příbory, vyprat závěsy, uklidit pokoje a připravila jídelníčky. Dokonce zajistila i výšivku na povlečení s jeho monogramem, aby se u nich cítil jako doma.

„Když budete takhle řádit, ušpiníte si oblečení. Posaďte se slušně. Za chvíli tady bude.“

Kdyby teď matka trvala na svém a musely by svou hru okamžitě ukončit, nevědomky by zhatila její plán. Blanche viděla jediné východisko: získat si tatínka, který jí nikdy žádné přání neodepřel. Vystrčila spodní ret a prosebně se podívala na otce, který byl pohodlně uvelebený ve své židli. Na rozdíl od matky ho málokdy něco vyvedlo z míry, což se na něm vzhledem k tomu, že ho za normálních okolností skoro nic nerozházelo, dalo snadno poznat.

„Děvčata se těší,“ namítl a ve snaze uklidnit ji poplácal matku po zápěstí.

Víc než to, pomyslela si Blanche. Dychtivě návštěvu očekávala. Přesvědčí ho zelená barva jejích šatů?

„Proč se vždycky stavíš na jejich stranu, Erneste? Naše děvčata by se přece neměla chovat jako děti z proletářské rodiny.“

„Ale malíře nepotkávají každý den. Je to skutečný revolucionář, Alice.“

Revolucionář! To slovo znala Blanche zatím jen z hodin dějepisu, když paní Cauderlierová vyprávěla o Robespierrově hrůzovládě. Ale její návštěvník byl umělec. Tatínek si ho objednal, aby namaloval nějaké obrazy do salonu na zámku.

„Jsem si jistý, že děvčata na své oblečení dbají.“ Mrkl na Blanche svýma něžnýma hnědýma očima. Mávnutím ruky pokynul služebné, aby mu nalila koňak. Pro tatínka tím rozhovor skončil. Matka zavrtěla hlavou a vrhla na něj rozmrzelý pohled.

• • •

Marthe se otočila tváří ke starému dubu, rukama si zakryla obličej a počítala: „Jedna, dva, tři…“

Blanche se rozběhla. Běžela přes trávník podél barokní zahrady. Na schodišti k bočnímu vchodu přeskakovala každý druhý schod. Veřeje dveří zůstávaly v letních měsících dokořán, aby se zámek vyvětral. Když doběhla do chodby k tatínkově pracovně, nakoukla za roh. Zadržela dech a naslouchala. Všude bylo ticho. Jenom kyvadlo stojacích dědečkových hodin tikalo.

Blanche se po špičkách proplížila kolem schodiště vedoucího do poschodí. Na stěnách visely olejomalby. K portrétům matčiných příbuzných z rodin Raingových a Bouladeových, z nichž některé pocházely až ze šestnáctého století, neustále přibývaly nové. Tatínek sbíral umění. Co si Blanche pamatovala, nikdy se nevydal na cestu do Paříže, aniž by se nevrátil alespoň s tuctem obrazů. V jejich pařížském domě na Haussmannově boulevardu 56 se stěny také plnily.

Blanche opatrně položila ruku na chladnou mosaznou kliku dveří. Naposledy se ohlédla za sebe a rychle vklouzla do pracovny.

Nejistým krokem prošla kolem stěny s knihami od Molièra, Honoré de Balzaka a Victora Huga. Když pod ní zavrzala dřevěná podlaha, lekla se. Nevšímala si glóbu na mramorovém podstavci vedle tatínkova psacího stolu z éry Ludvíka XVI., který byl tak velký, že ho Blanche nedokázala obejmout ani oběma rukama – měla totiž oči jen pro jedno.

Oknem svítilo slunce a jeho paprsky dopadaly na obraz dámy, jako by Blanche ukazovaly cestu.

„To je madam Camille Léonie Doncieuxová,“ řekl tatínek, když obraz přinesl domů, a Blanche nedokázala skrýt nadšení z portrétu v téměř životní velikosti.

„Je z pařížského Salonu. Tam vystavují jen ti nejlepší umělci ta nejlepší díla. Obrazy ale nejdřív musí projít přísným posouzením poroty, než se mohou pověsit do galerie. Tohle dílo mezi návštěvníky vyvolalo pozdvižení.“

Blanche obraz magicky přitahoval. Kdykoli tu byl tatínek, našla si důvod, aby ho, a tedy i madam Camille navštívila. Jistě, milovala všechny obrazy s jejich barvami, různými tahy štětce a stínováním – ale tenhle se jí dotýkal nepopsatelným způsobem. Blanche k ženě cítila hluboké pouto, přestože se s ní nikdy nesetkala.

Zdálo se, jako by Camille vstoupila do obrazu jen náhodou, protože vlečka jejích šatů už se na plátno nevešla. Její pleť se zdála být jemná jako křídla motýla. Pohled měla sklopený přes pravé rameno. Elegance její ruky, na níž měla nataženou rukavici barvy velbloudí srsti, Blanche fascinovala. Jak by bylo úžasné se s ní jednoho dne setkat osobně! Pokud jí bylo známo, byla to manželka malíře, kterého očekávali.

Co jí však téměř vyrazilo dech, byla nezaměnitelná hra světla a stínu na Camilliných šatech. Ty světélkující sluneční skvrny je oživovaly. Blanche měla pocit, že slyší šustění jemného hedvábného mušelínu.

Zhluboka se nadechla a přistoupila až těsně k obrazu. Srdce se jí rozbušilo vzrušením. Pak se chytila za cíp sukně, vytáhla si ho až ke špičce nosu a porovnávala barvu svých šatů s Camillinou zelenou. Blanche ten odstín přesně trefila! Dokonce tak přesně, že to vypadalo, jako by šaty byly ušity ze stejného štůčku látky. Nadšeně vyskočila a zatočila se tak, že se látka sukně zdvihla a poletovala kolem ní jako klobouk hřibu.

Blanche si přála jen jedno: chtěla být zvěčněna olejem stejně jako Marthe a tatínek, které před několika týdny namaloval pan Manet. Proto své starší sestře záviděla. Zrovna Marthe! Ta, která nevynechala jedinou příležitost strhnout na sebe tatínkovu pozornost, kdykoli se obrátil k Blanche. Původně chtěl, aby si vedle něj na lavičku sedla Blanche! Ale Marthe jako obvykle dosáhla svého, protože byla starší. Za trest Blanche schovala vyšívací potřeby své sestry pod postel. Objevily se znovu, až když služebná uklízela pokoj. Maminka Marthe za její nepořádnost vynadala, čehož pak Blanche litovala.

Předchozí noc Blanche téměř nezamhouřila oko. Znovu a znovu si představovala, jak ji onen očekávaný pan Monet požádá, aby mu stála modelem. Doufala, že už jen zelená barva jejích šatů upoutá jeho pozornost a přiměje ho, aby si vzpomněl na madam Camille, protože její portrét namaloval on.

„Blanche!“ zaslechla tatínkův nepatrně rozčílený hlas.

Jak byla pohroužena do svého bláhového snu, zapomněla na všechno kolem a nevšimla si, že vešel do pracovny.

„Kolikrát už jsem vám zakázal chodit do této místnosti?“

„Prosím, odpusť mi, tati.“ Kajícně se podívala na své nohy. Ve vzácných případech, kdy se rozzlobil, bylo lepší nedívat se mu do tváře. Jeho láteření se tím obvykle ještě zhoršilo.

„Co tady děláš?“

„Jen jsem se přišla podívat na madam Camille, protože ona i její šaty jsou tak úžasně krásné.“

„Odpusťte, pane Hoschedé, že si bez dovolení beru slovo, ale už jen pro ten rozkošný kompliment mé ženě se člověk na mladou slečnu nemůže zlobit.“

Blanchin pohled vystřelil vzhůru. Za tatínkem se objevil cizí pán, který se na ni usmíval.

• • •

Tento přátelský muž byl Camillin manžel? Sundal si klobouk a odhrnul si hnědé vlasy.

Blanche udělala pukrle. „Dobrý den, pane Doncieux.“

„Dobrý den, slečno…?“

„Blanche,“ dodal tatínek a vyčítavě se na ni podíval. „Je to moje druhá nejstarší dcera a moc dobře ví, že sem nesmí.“

„Jmenuji se Monet. Když jsem maloval Camille, nebyli jsme bohužel ještě manželé, slečno Blanche. Podívejte se sem.“ Přistoupil k obrazu a ukázal do pravého dolního rohu. „Claude Monet, 1866.“

Blanche cítila, jak se červená. Jak je hloupá! Niky předtím si toho nevšimla. Písmeno „t“ v jeho podpisu se hadovitě táhlo až k roku pod ním. Chtěla se omluvit, ale tatínek ji předběhl.

„Odpusťte mi, můj drahý Monete. Blanche nás teď opustí, protože spolu musíme projednat nějaké záležitosti.“ Prosebně se na dceru podíval.

Blanche se rozběhla ke dveřím a tiše je za sebou zavřela.

„Blan-Blan!“ Suzanne k ní přiskočila z posledního, třetího schodu schodiště. Matka nařídila Ninette, aby dokud host nepřijde, zůstala s mladšími dětmi v dětském pokoji, aby si do té doby neušpinily šaty. Suzanne však chůvě neutekla poprvé. „Byla jsi bez dovolení v tatínkově pracovně?“ zašeptala vzrušeně.

Na Suzanne se Blanche mohla spolehnout. Na svých osm let byla chytřejší a bystřejší než Marthe a nikdy by Blanche neprozradila. Kromě toho se občas sama vkrádala do pokoje, protože milovala knihy s nádhernými zlatými ořízkami, které stály na policích. Čas od času hladila jejich hřbety, jako by to byla vrnící koťátka.

„Pojď, půjdeme ven a já ti všechno povím,“ odpověděla Blanche a vzala Suzanne s sebou.

• • •

O něco později seděli společně s Monetem u konferenčního stolku. Byla s nimi dokonce i Germaine, která ve svých téměř třech letech začínala být na svou dětskou židli příliš velká, a nejspíš proto se skoro ani nepohnula. Suzanne, kterou Blanche zasvětila do svého plánu, sledovala rozhovor dospělých stejně pozorně jako ona.

„Drahý pane Monete,“ spustila matka. Uchopila šálek s kávou a zdvihla malíček. „Jsme rádi, že jste nás poctil svou návštěvou.“

Usrkla si trochu kávy a nespouštěla z Moneta oči.

„Potěšení je na mé straně, madam Hoschedéová. Udělám, co bude v mých silách.“

„Nechali jsme pro vás připravit zahradní domek uprostřed parku, abyste měl dostatek místa pro velké formáty a mohl v klidu pracovat. Chceme, abyste se v něm cítil jako ve svém ateliéru. A pokud byste chtěl malovat na řece, tak je vám k dispozici ještě také rybářský domek La Léthumière v Yerres.“

Tatínek ho koupil teprve před několika týdny.

„Moc vám děkuji, pane Hoschedé, ale protože jsem přicestoval vlakem a můj malířský člun se právě nachází na Seině, budu nejspíš pracovat v blízkém okolí.“

Dokonce vlastní i loď! Jen proto, aby na ní maloval!

„Dobrá tedy.“ Otec pozvedl sklenku a shovívavě se usmál. „Jsem si jistý, že o vás svět ještě hodně uslyší.“

Také maminka si nechala nalít koňak a připila Monetovi na zdraví. Oči jí zářily jako sluneční skvrny na Camilliných šatech. „I já jsem o tom přesvědčená. Na vaše zdraví, pane Monete. Už víte, jaké nádherné náměty pro nás namalujete?“

Zamyšleně si přejel vousatou bradu. „Zítra časně ráno se je vydám hledat, ale už mám pár nápadů.“

Blanche ze srdce doufala, že k tomu přispěly i její zelené šaty. Suzanne si zřejmě myslela totéž, protože ji šťouchla nohou pod stolem.

„Bohužel vás budu zítra muset opustit,“ konstatoval otec. „Obchod volá a já se chystám strávit několik týdnů v Paříži.“

Když otec zůstával celé týdny pryč, protože se musel starat o svůj textilní podnik, Blanche se po něm stýskalo. O to víc se těšila na jeho návrat, protože vždycky přivezl obrazy a rozličná malá překvapení. Naposledy jí daroval rokajový kadeřnický kartáč a obdobně zdobené ruční zrcátko s broušeným sklem, které si schovávala v malé krabičce.

„Máte mou plnou důvěru, pane Monete. Kdyby vám cokoli chybělo, dejte prosím vědět Alici. Uděláme vše pro to, abyste se u nás cítil jako doma.“

Matka rozevřela svůj černý vějíř z želvoviny a začala se jím ovívat.

• • •

Měsíční světlo pronikalo oknem a malovalo na stěnu tajemné stíny. Blanche ležela v posteli s rukama složenýma za hlavou. Dveře zaskřípaly, pootevřely se a zase se zavřely. Nato se v místnosti ozvalo ťapání bosých nohou.

Jak se často stávalo, když nemohla usnout, Suzanne přišla k Blanche. Obvykle si spolu vymýšlely strašidelné příběhy, u kterých Suzanne nakonec usnula. K Blanchinu překvapení se tak stalo vždycky, když to bylo nejnapínavější.

V přítmí Suzanne v bílé noční košili připomínala ducha – ducha s volánky. Opatrně zvedla Blanchinu peřinu a zalezla si pod ni. S ebenově černými, kudrnatými vlasy svázanými do nočního copu uchopila krajku, která připomínala malý štětec, a polechtala jí Blanche po tváři. Zachichotaly se.

„Taky nemůžeš spát?“ zeptala se Suzanne. „Na co myslíš?“

„Na pana Moneta.“

Po kávě odešel, aby si vybalil kufr a ubytoval se v zahradním domku. Dokonce poslal pryč i služebnictvo, které se obvykle o zavazadla hostů staralo, což Blanche překvapilo. Při nejbližší příležitosti si chtěla najít záminku k návštěvě zahradního domku. Byla příšerně zvědavá, jak bude vypadat ateliér opravdového umělce.

Ve skutečnosti se za ním chtěla vydat hned, ale matka jí v tom zabránila, protože trvala na tom, aby se pod dohledem Ninette odebrali do svých pokojů.

„Tatínek říkal, že je revolucionář.“

Suzanne vyvalila oči. Nejspíš větřila další vzrušující příběh. „Myslíš, že je nebezpečný a táta ho tady u nás schovává?“

„V tom případě by nás s ním určitě nenechal samotné. Je to umělec, Suzu.“

„Ano, ale třeba se za malíře jen vydává a v jeho cestovním kufru vůbec nejsou malířské potřeby, ale zbraně. Třeba to tatínek neví. Představ si, že pan Monet tajně plánuje něco jako útok na Bastilu!“

I když Blanche připadaly Suzanniny fantazie o zbraních v Monetových cestovních kufrech dost nepravděpodobné, přesto se jí zdálo nezvyklé, že odmítal pomoc služebnictva. Proč jim nedovolil sáhnout na jeho zavazadla? Musel k tomu mít nějaký důvod. Opravdu tu byl jen proto, aby maloval? Odhadovala, že je o něco mladší než otec. Byl také štíhlejší a jeho dlouhé vlasy působily nespoutaně. Monet opravdu vypadal tak, jak si představovala revolucionáře – odvážně a bojovně. A pro ni byl hrdina. Chránil ji, aby jí tatínek nevyhuboval. Toužila zjistit, co je v jeho zavazadlech.

„Kdyby plánoval něco nebezpečného, musel by se až do útoku ukrývat. V našem zahradním domku by ho nikdo nepodezíral,“ pokračovala Suzu ve svých dohadech.

„To nemůže být pravda. Pak by nikdy nemohl tak krásně namalovat svou ženu. A krom toho je na obraze jeho jméno.“

„A co když se vůbec nejmenuje Monet?“

„Myslíš, že ten obraz třeba namaloval někdo jiný?“

„To by bylo přece možné!“ Jako jindy, i tentokrát se Suzannina představivost rozběhla na plné obrátky.

„Spi už, Suzu.“ Blanche jí přetáhla peřinu přes ramena. Chvíli ležely přitulené k sobě. Blanche slyšela, jak sestra tiše a pravidelně dýchá.

„Blan-Blan?“

„Ano?“

„Jestli Monet není umělec, tak tě nemůže namalovat v tvých šatech.“

Pak byly všechny její přípravy zbytečné a Marthe jí bude při každé příležitosti dál připomínat, že ona je ta dospělejší.

„Nechci, abys byla smutná,“ zašeptala Suzu.

„Já rozhodně smutná nebudu.“ Blanche políbila sestru na čelo. „Spi sladce, moje malá Suzu. Zjistíme, jestli je to opravdový malíř.“

• • •

Toho horkého červencového odpoledne seděla Blanche se svými sestrami ve stínu altánku a vyšívala kapesník se svým monogramem. Jen ona a Suzanne ještě pracovaly s jehlou a nití. Germaine byla ještě moc malá a hrála si na Ninettině klíně s porcelánovou panenkou a snaživá Marthe jako vždy už dávno skončila, a tak jim předčítala. Jen Jacques směl honit motýly se síťkou. Jak ráda by v tu chvíli byla chlapcem a běhala s ním po parku a chytala barevné motýly! I když nikdy nechápala, proč pak Jacques půvabného oranžovožlutého žluťáska napíchl na prkénko. Ale možná ve svých sedmi letech ještě nechápal, že i ten nejmenší hmyz trpí, když mu jehla probodne tělo. Nebo možná chlapci nemají s nikým soucit. Koneckonců když vyrostou, tak musí bojovat ve válkách a bodat nepřátele bajonety.

„Au!“ Suzu se píchla, upustila vyšívací rám do klína a strčila si ukazováček do pusy. Byla ještě nezkušená, protože vyšívací rám dostala teprve v dubnu jako dárek k narozeninám a krom toho její před pár dny beze stopy zmizel. Blanche jí pomáhala hledat drahocenný stříbrný náprstek ve všech koutech a zákoutích. Marthe, která jim právě předčítala pohádku od Charlese Perraulta, se na chvíli odmlčela, spokojeně se usmála a pokračovala.

Marthe ho nejspíš měla, i když to nepřiznala, protože si patrně myslela, že jí onehdy šicí potřeby pod postel schovala Suzanne. Blanche by na Marthe nejraději vyplázla jazyk, ale ta by zase žalovala mamce. Namísto toho Blanche jen držela vyšívací rám těsně před obličejem a mračila se za ním na ni. Suzanne do ní šťouchla loktem a zakřenila se.

„Možná dneska zjistíme, jestli Monet opravdu umí malovat, nebo chystá revoluci,“ zašeptala Suzanne.

Matka je chtěla odpoledne vzít na procházku k zahradnímu domku, kde si Monet zřídil ateliér. To byla poměrně dlouhá trasa, protože celý areál měl rozlohu asi sto hektarů. Blanche doufala, že maminka na sebe nenechá dlouho čekat. I ve vzdušných letních šatech by to byla namáhavá procházka, a tak se na ni nejspíš vydají, až bude slunce o něco níže.

„Nemyslím si, že má za lubem něco zlého,“ namítla Blanche.

„Tak proč ráno odešel z domu za tmy, když jsme ještě všichni spali? To je podezřelé,“ namítla Suzu.

Monet se údajně vydal na průzkum, i když v tuhle denní dobu se nedalo skoro nic rozeznat, a dokonce ani ve světle petrolejové lampy nebylo z okolí nic moc vidět. Velmi podivné.

„Určitě se tajně sešel se svými kumpány.“ Suzu se vzrušeně leskly oči.

Marthe na ně káravě pohlédla, protože ji jejich šepot nejspíš dráždil.

Blanche se zachichotala. Suzanne byla opět ve svém živlu. „Nakonec budeš ještě podezírat tatínka, že se s ním spolčil, protože odešel z domu hned po Monetovi. Tvůj příběh je ale každopádně o dost napínavější než ten, co vymyslela Marthe.“

• • •

Maminka je naštěstí přišla vyzvednout do zahradního altánku dříve, než čekaly. Marthe se na procházku nechtělo a chtěla si dál číst. Ninette také nikam nešla a dohlížela na Germaine a Jacquese, jenž se už nemohl dočkat, až bude zase moci napichovat své pestrobarevné oběti na špendlíky.

Kousek stranou od zahradního domku narazili na Moneta. Stál u stojanu na břehu jezírka, které bylo obklopené smrky a břízami. Malíř míchal štětcem barvy na malém prkénku, které držel v levé ruce, a divokými tahy štětce nanášel na plátno barvu hnědého odstínu.

„Vidíš,“ zašeptala Suzu. „Tohle by svedla i Germaine!“

„Pst.“ Blanche si přiložila ukazováček ke rtům, protože Monet se k nim otočil čelem. Ještě aby ji tak slyšel!

„Paní Hoschedéová, slečny.“ Nadzdvihl klobouk.

Matka nesměle sklopila oči. „Moje dcery se nemohly dočkat, až vás uvidí pracovat. Celý den mě otravovaly, abychom se na vás šly podívat.“

Maminka to přeháněla! Zeptaly se jen jednou. Blanche a Suzanne udělaly pukrle.

„Opravdu? Takže díky Blanche a Suzanne si mohu na malou chvíli odpočinout.“ Šibalsky se usmál.

Blanche se rozbušilo srdce. Monet si vzpomněl na její jméno!

„Jak vám to jde?“ zeptala se matka. Přistoupila blíž ke stojanu a zkoumala změť barev. Nakonec uznale přikývla. „Bude to nádherné.“

Co tím myslela? Snažila se mu lichotit, nebo v tom skutečně viděla něco, co Blanche unikalo?

Na plátně nebyly patrné žádné obrysy ani linie. Jen samé barvy, které navzájem splývaly. Levou polovinou obrazu se vinul světlý pruh. A co chtěl Monet vlastně namalovat? Jezírko se stromy? Jen vodu? Možná křoví na protějším břehu? Ať se Blanche snažila sebevíc, v té změti barevných skvrn nic neviděla.

Znala jen obrazy, které zobrazovaly lidi, jako byli matčini příbuzní. Nebo náboženské výjevy s anděly. Anebo lidské tragédie, jako byla dramatická ztroskotání lodí. Ale to, na čem pracoval Monet, pro ni bylo nové.

„Co je to?“ zašeptala bezradně Suzanne, ale Blanche byla příliš fascinovaná tím, co viděla, než aby jí odpověděla.

„Paní Hoschedéová, bylo by nádherné, kdybyste mi tamhle mezi těmi břízami stála modelem.“

Jak chtěl matku portrétovat, když maloval jen samé skvrny a šmouhy a předloha se nedala vůbec rozpoznat?

„Bude mi ctí.“ Matka podala Blanche svůj slunečník. „Nechte pana Moneta v klidu pracovat. Posaďte se tamhle na ten pařez a buďte zticha.“ Pak přešla na protější břeh jezírka.

Monet se k nim otočil. „Jestli chcete, postavte se vedle mě.“

Suzanne radostně vyskočila. Nejspíš doufala, že konečně rozluští velkou záhadu kolem Monetovy osoby a umění. Blanche se obávala nejhoršího, protože to, co zatím viděla, ji zklamalo. Jak by se z tohohle mohl stát obraz?

Monet maloval. Maloval a maloval; míchal barvy a z několika základních barev vytvářel nové. Někdy nanášel barvu širokým štětcem v rozmáchlých tazích a jindy se pouze jemnými štětinami štětce lehounce dotýkal plátna. Barvy vířily a mihotaly se před jejíma očima. Ve vodě jezírka se odrážely tráva, keře a stromy, které je obklopovaly. Blanche, která na plátně začala pomalu rozeznávat maminčinu postavu, zatajila dech. Vlastně ji zahlédla dvakrát. Jednou, jak stála na břehu mezi břízami, a podruhé jako odlesk na vodní hladině. Blanche přestala vnímat čas, tak moc byla pohlcena mistrovou prací. Sledovala každý tah štětce, každý nenápadný pohyb Monetova zápěstí. Před jejíma očima vznikal nejkrásnější obraz, jaký kdy viděla. Všechno bylo jako živé. Zdálo se, že se vše hýbe a plyne. Blanche měla dokonce pocit, že vidí, jak si jemný vítr pohrává s březovými listy. Bylo to stejně skutečné a přirozené jako zářivé sluneční skvrny na Camilliných šatech.

Rozmáchlým gestem ruky Monet obraz podepsal. Písmeno t bylo zakončeno tímtéž protáhlým obloukem jako na obraze Camille v zelených šatech.

„Je to hotové,“ prohlásil a o krok ustoupil.

Jeho tichý, hluboký baryton vrátil Blanche do reality. Zachvěla se zimou a začala si třít paže. Jak dlouho už tu stojí? Co se jí to právě odehrálo před očima? Z původně nesouvislých barevných skvrn vytvořil Monet obraz, který byl plný života – byla v něm voda, světlo, a dokonce i vítr pohrávající si s listím na stromech. Byla tím plátnem tak uchvácená, že tam jen mlčky stála a nedokázala od něj odtrhnout oči.

„Líbí se vám?“

Suzanne na obraz hleděla s otevřenými ústy.

Blanche se snažila najít ta správná slova. „Namaloval jste… něco nemožného. Ten motiv žije. Jako by se to všechno hýbalo.“

Monet si ji nehybně měřil pohledem. Skepticky svraštil obočí. Řekla snad něco nepatřičného a rozzlobila ho tím?

Pak se mu však tvář rozjasnila a usmál se. „Já sám bych to lépe nevyjádřil.“

Blanche se rozbušilo srdce. Očividně mu svým výkladem jeho obrazu udělala radost.

V tu chvíli Blanche pocítila něco, pro co neexistovala slova.

• • •

Následující dny plynuly jako voda. Monet se nasnídal, zatímco všichni ještě spali. Pak naložil malý dřevěný vozík a vyrazil do okolní krajiny. Na oběd se vrátil. Často si s matkou povídal o umění, literatuře a divadelních hrách, žertoval s nimi nebo se vyptával na otce, který byl stále ještě v Paříži. Odpoledne Blanche a její sourozenci doprovázeli Moneta, který pokračoval ve své práci. Obvykle se zdržovali poblíž zahradního domku.

Blanche vysedávala u stojanu vedle něj na malé stoličce, podávala mu olejové barvy a pozorovala ho, jak maluje.

Jednou se jí dokonce podařilo letmo nahlédnout do jeho zahradního ateliéru. Podlaha byla zakrytá starými novinami, které ji chránily před skvrnami od barev. Uprostřed stál těžký stojan. Proutěné židle a stůl Monet přesunul ke zdi pod oknem. Na něm se povalovalo nespočet krabic, sklenic se štětci všech možných velikostí a šířek, vymačkaných tub od barev, skicářů a hadrů, kterými utíral přebytečnou olejovou barvu. Plátna, z nichž některá už byla upevněna na napínacích rámech, se opírala o stěny nebo byla ještě srolovaná v koutě. Blanche však neviděla nic, co by ukazovalo na revoluci. Ale Suzanne byla stále ještě pevně přesvědčená, že Monet skrývá nějaké tajemství.

Blanche ho již dávno pokládala za opravdového umělce a seděla v tomto teplém červencovém odpoledni vedle Moneta a užívali si výhledu na zadní trakt zámku. Před nimi se prohánělo hejno bílých načepýřených krocanů, kteří sbírali brouky, červy a mouchy. Když se k nim přiblížil Jacques se svou síťkou na motýly, začali podrážděně hudrovat.

„Jacquesi, běž si prosím hrát s tou síťkou někam jinam. Když mi ty krocany plašíš, nemůžu je malovat.“

Jacques se omluvil a vysokou trávou odběhl pryč.

Monet si zapálil cigaretu, vyfoukl kouř a díval se na ptáky, jimž se pod zobáky vlnily červené laloky.

Blanche se v jeho blízkosti cítila dobře. Jako by tam byl odjakživa. Skoro jako tatínek. Monet vyprávěl o Paříži, kde se narodil, o Le Havru, kde jeho teta Lecadreová vedla obchod s lodními potřebami, o Fécampu a Argenteuil, kde s Camille momentálně žili, nebo o Londýně, kam spolu utekli před ničivou válkou s Prusy. Mluvil o nádherném londýnském náměstí Piccadilly Circus, v jehož blízkosti po nějakou dobu bydleli, a básnil o šedých mlhách nad Temží, v nichž se ztrácely lodě, nebo o pláži v Trouville. Připomínalo jí to tatínkovy historky, když se vrátil z cest a vyprávěl jim o tom, co zažil.

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Nemám tušení, jak bych tomu mohl zabránit,“ odpověděl. Jeho úsměv prozrazoval, že to nemyslí zle.

„Tatínek říkal, že jste revolucionář. Je to pravda?“

Monet se prudce odvrátil od krocanů. Jeho výraz potemněl. Blanche se zachvěla. Jak mu mohla položit tak netaktní otázku?

„Prosím, odpusťte mi, to ode mě bylo nevhodné,“ dodala rychle.

Monet se slyšitelně nadechl.

Blanche se obávala, že si v příští vteřině sbalí věci a Montgeron opustí. Možná tím způsobí potíže dokonce i otci. Když pomyslela na následky, střídavě pociťovala návaly horka a chladu.

Monet si zamyšleně přejel rukou po huňatém plnovousu. „Vysvětlil ti, proč mě tak nazval?“

Kousla se do spodního rtu a zavrtěla hlavou.

„A co tím podle tebe myslel?“

Co na to měla říct? Že Suzanne Moneta podezřívá, že se u nich schovává a v cestovních kufrech ukrývá zbraně, s nimiž se chystá provést státní převrat?

„Prozradím ti tajemství, ale musíš si ho za všech okolností nechat jen sama pro sebe.“ Odkašlal si. „I kdyby tě mučili.“

Mučení? Blanche věděla, že ve Francii už je dávno zrušeno, ale v hodinách dějepisu viděla kresby středověké klády. Kdo by ji chtěl mučit? Neměla Suzanne se svou bujnou fantazií nakonec pravdu a byla za tím skutečně nějaká revoluce? Třeba v tom má nakonec prsty i otec?

„Slibuješ?“

Blanche měla nervózně sepjaté ruce. Už se na něj skoro neodvažovala podívat.

Monet se k ní naklonil. „Dokonce o mně říkali, že jsem blázen. A nejenom já, ale i moji přátelé.“

Blanche si přála, aby mu tu otázku nikdy nepoložila, a doufala, že ji někdo z téhle prekérní situace vysvobodí. O čem to mluví? Jaké přátele má na mysli? Na chvíli zavládlo napjaté ticho, ale pak se hlasitě rozesmál, jako by byl opravdu tak trochu blázen.

„Nenech se ode mě vystrašit. Byl to jen vtip. I když v něm byla jiskřička pravdy.“ Chlácholivě ji pohladil po rameni. „Jsem skutečně pokládán za revolucionáře, který jde nekompromisně za svým cílem, ale nemá to žádné politické pozadí. Snad jen s jedinou malou výjimkou,“ opravil se. „Znáš Pařížský salon? Říká se mu také Palais des Beaux-Arts.“

„Nádherný obraz paní Camille byl vystaven právě tam, kde mohou svá díla představit veřejnosti jen ti nejlepší umělci.“

Monet zhluboka potáhl z cigarety a žhnoucí špaček udusil v trávě. „Camillin portrét visí úplně nahoře.“ Jeho výraz potemněl, jako by ho to zlobilo. „Tam jsou obvykle vystaveny ty méně povedené práce.“

Co tím chtěl Monet říct? Porota rozhodla, že Camillin portrét nepatřil k nejvýznamnějším pracím výstavy? To přece není možné!

„Já ale nic podobného nikdy neviděla,“ namítla Blanche.

„Ten obraz měl obrovský úspěch. Dostal jsem za něj medaili. Ale ani to neumlčelo hlasy těch, kteří mi nepřáli. Uráželi Camille, že prý to není žena velkého světa a žene se pryč jako nějaká kobyla.“ Znělo to pohrdavě.

Jak mohla být tato krásná žena se vší svou elegancí tak znevažována!

„V každém případě to bylo v souladu s pravidly poroty a jejími pokyny. Moje odvážnější díla, co se týče práce se štětcem a volby motivů, jednoduše ignorovali. Novátorství se neshoduje s jejich představami, jak by mělo umění vypadat.“

Existovala nějaká pravidla, jak by měly obrazy vypadat? Blanche si vzpomněla na matčiny příbuzné, kteří shlíželi ze stěn na chodbách zámku. Nebo na obrazy andělů, svatých a ztroskotaných lodí, které divákům vyprávěly příběhy, z nichž se mohli poučit. Je tohle jediný způsob, jakým se dá malovat?

„Tato výstava je… byla po dlouhou dobu jediným způsobem, jak si umělci mohli vydělat nějaké peníze. Nyní existuje několik menších soukromých obchodníků s uměním, ale když jsem začínal, jiný způsob neexistoval. Pokud tě odmítli, protože tvoje obrazy neodpovídaly konzervativním představám, nebyl skoro nikdo, kdo by si je koupil. Člověk mohl klidně umřít hlady. S Camille jsme si prošli těžkými časy jen proto, že ctihodní pánové z poroty v redingotech a cylindrech moje díla odmítali. Stěží jsem nás uživil.“

Jak může někdo odmítat Monetovy obrazy a nevidět v nich krásu? Jeho příběh zněl jako jeden ze Suzanniných hororových příběhů.

„Život v Paříži je drahý, a tak jsme se s Camille a Jeanem přestěhovali na venkov do Bougivalu a Argenteuil, kde to bylo o něco lacinější.“

Blanche věděla, že Monet má syna, kterému bude v srpnu devět let a bude chodit do internátní školy La Fayette.

„Ale co ty šaty paní Camille na obraze! Vypadají tak krásně a draze.“

„Ani ty bychom si nemohli dovolit. Půjčil nám je můj dobrý přítel Frédéric Bazille. Bohužel padl v posledních dnech války. Výstavy v Salonu navštěvuje přes sedmdesát tisíc návštěvníků. Mnozí z nich byli potenciálními kupci mých pláten. Jistě si dovedeš představit, jak mi bylo, když mě tam nepustili. Vzpomínám na jeden rok, kdy odmítli dva tisíce osm set děl. Přes pět tisíc šest set jich bylo přijato. Ale ani jedno moje. Všechna ta plátna byla vystavena v dlouhých řadách, které se táhly v délce dvanácti kilometrů.“ Monet se zahleděl do dálky.

„Ale co to má společného s revolucí?“ zeptala se Blanche tiše.

„No, samozřejmě jsem nebyl jediný, koho odmítli. Nepřijali ani mé přátele Renoira, Sisleyho, Pissarra, Cézanna, Caillebotta a několik dalších. Byla mezi nimi i jedna moje dobrá přítelkyně. Berthe Morisotová.“

Dokonce mezi nimi byla i žena! V Blanchině světě se ženy staraly o jiné věci. Jako třeba jejich matka. Vedly domácnost, vychovávaly děti a dohlížely na služebnictvo. Svým mužům byly dobrými manželkami, doprovázely je do divadla nebo na maškarní plesy a pořádaly klavírní odpoledne nebo večírky. Vydělávání peněz přenechávaly svým mužům. Monetova dobrá přítelkyně Berthe Morisotová si ale podle všeho svými obrazy chtěla také nějaké peníze vydělat. Jak vzrušující muselo být dělat věci, které byly jinak vyhrazeny pouze chlapcům nebo mužům!

„Ti všichni byli závislí na dobré vůli poroty a už nechtěli, aby jim někdo předepisoval, co mohou malovat. A tak jsme vytvořili skupinu. Říkáme si Les Indépendants, nezávislí,“ pokračoval Monet.

Nezávislí! Už to samo o sobě znělo nebezpečně, jako by šlo o nějakou skupinu rebelů, kteří se neřídí žádnými pravidly. Jestlipak pánům porotcům něco provedli? Koneckonců když umělci museli hladovět, byla to jejich vina. Možná je tihle nezávislí prostě nabodávali na kůly, jak to dělal Jacques se svými motýly. Pak by i Suzanne měla ve svém podezření přece jen pravdu. Blanche se mělce nadechla. I když se sotva odvážila pohnout, musela to vědět.

„Vy jste se těm pánům… pomstili?“ vypravila ze sebe tiše.

Monet mlčel. Pak si přejel rukou pod bradou, jako by naznačoval stětí hlavy.

Blanche šokovaně vyvalila oči.

Monet vyprskl smíchy. „Přiznám se, že někteří z nás o tom občas uvažovali. Udělali jsme jim ale mnohem horší věci!“

Zabili snad ty muže?

„Ignorovali jsme je, obešli jsme je a uspořádali vlastní výstavu v ateliéru pana Nadara, fotografa z bulváru Kapucínek. Ta potupa byla pro pány porotce určitě mnohem strašnější než smrt.“

Díkybohu že v Monetově případě nemají co do činění s vrahem, i když Suzanne z toho bude asi zklamaná! Ale kdyby se Monet proti těm porotcům nevzbouřil, jak jinak by si mohl svými obrazy vydělat peníze? Musel přece živit rodinu.

„Vaše výstava tedy byla úspěšná?“

Monet pro svá díla určitě našel stovky kupců, hádala.

Usmál se. „Váš otec koupil mou Impresi. Ty ji znáš možná pod názvem Východ slunce. Visí naproti Camillinu portrétu v jeho pracovně.“

„Slunce na tom obraze vypadá jako žhnoucí oranžovočervená ohnivá koule.“

„Přesně o tom mluvím. No, přišlo méně návštěvníků, než jsme čekali. A mnozí se nám jen vysmáli. V tisku se psalo o ‚výstavě šílenců‘. Ale nejhorší kritiku napsal jistý pan Leroy do svého plátku Le Charivari. Přiznám se, že jsem si tehdy s názvem pro obraz Východ slunce nelámal příliš hlavu a nazval ho prostě Imprese. A jeho to dráždilo. To se přece rozumí, že obraz, který se jmenuje Imprese, musí obsahovat nějaké dojmy! Vysmíval se svobodě a stylistické pružnosti, kterou už jen to samo o sobě přinášelo, a tvrdil, že ‚nedokončené tapety jsou dokonalejší než tenhle obraz‘.“

Blanche nevěděla, co si o tom všem má myslet. Lidé uráželi Camille. Monet byl napadán a jeho díla byla přirovnávána k tapetám. A stejně tak i jeho přátelé. Přesto se drželi svého malování, i když se sotva uživili. Monet chtěl jen jediné – malovat! Věřil svému umění, a byl dokonce připraven bojovat s tiskem a konzervativními pány, aniž by je zabil. Monet byl rebel! Ale takový, který se přes veškeré překážky nedal od svého malování odradit.

„Ale samozřejmě to mělo i své světlé stránky. Od té doby se o nás mluví jako o impresionistech. Dá se tedy říct, že za své jméno vděčíme právě tomuto obrazu. A kdyby tvůj otec nebyl výjimečným znalcem umění, jehož Východ slunce přímo uchvátil, nejspíš bych tu dnes neseděl a nemaloval krocany. Bez znalců umění jako on bychom byli ztraceni.“

V tu chvíli jí tatínek moc chyběl. Hrozně ráda by ho pevně objala, protože neuvažoval jako ostatní, kteří Monetovo umění zavrhovali.

Monet zničehonic vstal. „Paní Hoschedéová!“ V jeho hlase bylo cítit potěšení.

Směrem k nim se ubírala maminka pod slunečníkem. „Omlouvám se, jestli vás Blanche zdržovala od práce,“ řekla.

„Ale kdepak! Popravdě mi spíš pomáhala.“

Zalhal. Kromě několika tub s barvami, které mu podala, si jen povídali. Matka skepticky pohlédla na rozdělaný obraz.

„S krocany začnu časně ráno, abych využil ranního světla. Párkrát se vyplašili a byli neklidní. Nejspíš zavětřili lišku.“

Blanche musela potlačit úsměv, protože si představila lišku se síťkou na motýly.

• • •

Brzy ráno následujícího dne Blanche a Suzanne opět doprovázely Moneta a táhly jeho vozík od ateliéru k zámku, kde se chystal malovat krocany. Suzanne si s sebou vzala knihu, protože malování jí nepřipadalo ani z poloviny tak vzrušující jako Blanche, ale také nechtěla o nic přijít.

Suzanne byla zklamaná, když se večer od Blanche dozvěděla, že Monet neplánuje revoluci se skutečnými zbraněmi. Jeho zbraně měly totiž měkké štětiny. Ale mělo to i své světlé stránky, protože teď už si nemusely dávat pozor, o čem s ním mluví. I když popravdě s ním moc nemluvili.

Monet pracoval velmi soustředěně a celé hodiny mlčel. Načrtával kontury zámku v pozadí. Blanche sledovala jeho paletu a měla pro něj připravenou příslušnou tubu, aby mu nedošla barva.

„Už víte, co budete malovat, až budete hotový s těmi krocany?“ zeptala se Suzu, která seděla v trávě za nimi na dece. Když Suzu konečně prolomila mlčení, bylo už skoro poledne.

Monet neodpověděl, nabral na štětec bílou barvu a začal s tlustým krocanem v pozadí. Zatímco hlídal své hejno, čepýřil se a hudroval. Ocasní pera přitom roztahoval do vějíře, aby vypadal hrozivěji.

„Pst,“ zasyčela na ni Blanche.

„Chci jen vědět, jestli tě pak pan Monet také namaluje v těch tvých zelených šatech. Pak bych mu také mohla takhle dlouho přidržovat tuby s barvou.“

Monet se odmlčel. Poté se na své stoličce otočil čelem k ní.

Suzanne si bohužel uměla nejen vymýšlet rozličné fantastické historky, ale když se nudila, uměla si také pěkně pouštět pusu na špacír. Co si jen Monet o Blanche pomyslí?

„To není špatný nápad, Suzanne, ale jak jsi na to přišla?“

„Blanche si na sebe vzala zelené šaty, protože si moc přeje, abyste ji namaloval,“ prozradila a rošťácky se usmála.

V Monetovi to jistě muselo vzbudit dojem, že Blanche vyhledává jeho přítomnost jen kvůli tomu! To však nebyla pravda, protože jeho společnost milovala a jednotlivé fáze zrodu jeho děl ji nevysvětlitelným způsobem fascinovaly. Blanche cítila, jak jí začínají rudnout tváře.

„Aha, teď už chápu, proč ses vplížila do otcovy pracovny,“ Monet mrkl na Blanche.

Přála si, aby se země pod ní otevřela a pohltila ji jako anglická mlha rybářské lodě na Temži.

„Popravdě, já upřednostňuju malování v plenéru.“

Suzanne zvědavě naklonila hlavu. „Co to znamená?“

„Malování v otevřeném prostoru se všemi nesčetnými možnostmi, které příroda nabízí.“

„Ale portrét madam Camille jste přece také namaloval,“ namítla Suzanne.

„Jistě, protože jsem chtěl vytvořit obraz pro Salon. Mojí skutečnou vášní je ale malování venku.“ Monet gestikuloval kolem sebe. Jeho pohled bloudil od krocanů k javoru, pod kterým seděli, a nakonec se zdvihl vzhůru k mrakům a slunci. Zhluboka se nadechl. „Všechno, co člověk pro své umění potřebuje, všechno, co vidí, slyší, cítí, nahmatává, a dokonce i ochutnává, je tady kolem!“

Blanche pochopila, že s výjimkou zcela výjimečných situací, jako se to stalo v případě jejich maminky u rybníka, nemá Monet v úmyslu portrétovat ani ji, ani ostatní členy rodiny. V duchu si představovala škodolibou radost Marthe, pakliže by se jí to někdy doneslo. Marthe svůj portrét už měla a Blanche ještě dlouho žádný mít nebude.

Suzanne na ni soucitně pohlédla. I když byla mladší, vždycky vycítila, co se v Blanche děje. To byl také důvod, proč Monetovi prozradila, o čem Blanche sní. Chtěla ji jednoduše vidět šťastnou.

„Je mi líto, že jsem tě zklamal,“ řekl Monet Blanche, jako by tušil, nad čím přemýšlí. Několikrát si pohladil vousy a na chvíli se odmlčel. Potom se otočil zpátky ke krocanům a pustil se do nanášení barvy, jako by k rozhovoru vůbec nedošlo. Lehce se dotkl štětcem ocasních per jednoho z namalovaných krocanů. Blanche už měla v ruce připravenou bílou barvu.

„Blanche, podej Suzanne svou tubu, prosím.“

Zlobil se snad Monet na ni a nechtěl ji už mít ve své blízkosti? Proč by mu měla teď asistovat Suzanne? Ta vstala a bezradně pokrčila rameny. Blanche opustila svou stoličku a zamířila k dece.

„Nesedej si,“ řekl jí, aniž by se na ni podíval. „Postav se vedle mě.“

Blanche zaváhala, ale nakonec zaujala místo po jeho boku.

„Jaké barvy musím namíchat, aby vystihl správný odstín ocasních per?“

Blanchin pohled putoval mezi krocaním ocasem rozevřeným do vějíře a Monetovým plátnem. Sledovala Moneta každý den. Jaké barvy by asi zvolil? Bylo mírně pod mrakem, ale mezi šedavě nažloutlými mraky občas vykouklo slunce. Monet by nezvolil čistou bílou, protože peřím zvířete stojícího uprostřed mýtiny pronikaly sluneční paprsky a vějíř jeho ocasu zářil jako svatozář. Možná okrově žlutá?

„Žlutá, červená a modrá s trochou bílé,“ odpověděla. Co mohla ještě ztratit? V nejhorším případě ji ze své blízkosti vykáže úplně.

Rychlostí blesku namíchal na paletě ony tři barvy.

„Ještě trochu bílé,“ dodala Blanche. „A taky trochu žluté.“

Monet přidal ještě víc bílé a žluté.

Blanche se usmála. Tohle byl přesně ten odstín, který měla na mysli.

Podával jí štětec, na jehož špičce se leskla trocha okrové barvy. Co po ní chce?

Váhavě si štětec vzala. Vzápětí jí Monet chytil ruku.

„Ne tak křečovitě. Každý tah musí volně plynout ze zápěstí na plátno.“

Blanche se zhluboka nadechla nosem. Monet byl cítit mýdlem, tabákem a senem, což bylo nejspíš od lněného oleje v olejové barvě. Levou rukou přitlačil Blanche o něco blíž k malířskému stojanu.

„Nezapomeň se nadechnout,“ zašeptal.

V příštím okamžiku se společně štětcem dotkli jednoho ocasního pera. Než si Blanche uvědomila, co se děje, bylo po všem. Zírala na okrově žlutou skvrnu. Byla to hračka. Skvrnka olejové barvy byla jemná jako nožičky nějaké berušky. Blanche si připadala, jako by se jí dotkla kouzelná hůlka. Srdce jí tlouklo tak mocně, že se bála, aby jí samým štěstím nevyskočilo ven z hrudníku.

„Ty jsi malovala!“ vypravila ze sebe Suzanne ohromeně.

Monet se svým štětcem lehce dotkl její okrové skvrnky. Zmizela.

„Malováním bych to ještě nenazval, ale pokud bude Blanche pilně trénovat, jednou by se to za malování možná dalo pokládat,“ poznamenal Monet pobaveně.

„Kdy jste vy začal malovat? Kolik vám bylo let?“ zeptala se Blanche.

„Byl jsem jen o málo starší než ty. Chodil jsem na gymnázium v Le Havru. Hodiny kreslení vedl Jacques-François Ochard. Byl to malíř. Probudil ve mně zájem o kreslení. Netrvalo dlouho a vyzdobil jsem všechny okraje sešitů ornamenty a girlandami.“ Monet si založil ruce do klína a zamyšleně se zahleděl do dálky. „No a nakonec se z nich staly tváře a profily mých učitelů, které jsem ne vždy vystihl lichotivým způsobem. Znázorňoval jsem je s obrovskými hlavami, orlími nosy a malinkými tělíčky a rozdával jsem ty skicy spolužákům.“ Zasmál se a sáhl do kapsy u vesty, aby si zapálil cigaretu. „Ty karikatury byly zanedlouho tak populární, že jsem najednou začal dostávat objednávky odevšad. Zpočátku jsem ty skici prodával po deseti francích. Tehdy jsem je ještě podepisoval jako O. Monet.“

Blanche na Suzanne viděla, že jí to „O.“ připadá podezřelé a její revoluční teorie se v ní znovu rozhořela.

„Proč jste si dal falešné jméno?” vyhrkla Suzanne.

Monet svraštil čelo. „Moje rodné jméno je Oscar-Claude a rodiče mi říkali Oscar.“

„Ale proč jste se pod madam Camille podepsal jako Claude, a ne jako Oscar?“ vyzvídala Suzanne dál.

„No, myslím, že to bylo ze vzdoru. Matka zemřela velmi mladá a otec si o mém malování nic dobrého nemyslel. Podle něj jsem měl vystudovat něco rozumného. Naštěstí tu byla moje teta Lecadreová, která mě podporovala.“

„Ale jak jste se dostal od skic k olejomalbě?“ Blanche svedla hovor k jinému tématu a varovným pohledem přiměla Suzanne, aby už mlčela.

„O něco později jsem vystavoval karikatury u pana Graviera, obchodníka s papírnickým zbožím a barvami v Rue de Paris, a obchody se rozjely. Kdybych tam nepotkal Eugèna Boudina, asi bych se už dávno stal milionářem jen díky karikaturám.“

„Pak byste mohl se svou rodinou vést bezstarostný život,“ namítla Blanche. „Proč jste s těmi karikaturami skončil?“

„Protože jsem k tomu byl donucen.“

Suzanne vyvalila oči. „Donutil vás pan Boudin výhrůžkami, abyste ty karikatury přestal kreslit?“

Monet se usmál. „Pan Boudin se mi nijak zvlášť kvůli svému neohrabanému, poněkud hrubému chování nezamlouval, ale byl to malíř a někdejší Gravierův společník. Tam jsem se s ním seznámil. Domníval se, že moje práce jsou vynikající a že jsem velmi talentovaný. Poradil mi tedy, abych se učil dívat a malovat. Radil mi, ať maluju krajiny. Zpočátku jsem tomu nepřikládal žádný význam. Jednoho dne mě však pozval, abych ho doprovodil do Rouelles, které leží severovýchodně od Le Havru.“

„Co se stalo pak?“ Suzanne hořela touhou slyšet, jak to bylo všechno dál.

Monet se ale odmlčel, jako by se snažil si vzpomenout.

„Pozoroval jsem Boudina při práci.“

Také Blanche Moneta pozorovala. Celé hodiny. Celé dny. A mohla by ho pozorovat až do konce života, napadlo ji.

„Vy jste se jen díval?“ Suzanne nedokázala skrýt zklamání.

„Nemělo by se podceňovat, jak cenné a poučné je umění pozorování, mladá dámo. Blanche se jen tím, že mě pozorovala při práci, přesně dokázala trefit do odstínu, který bych pro krocanovo peří také zvolil.“

Přeslechla se snad Blanche, nebo ji Monet skutečně pochválil?

„Co se stalo dál?“ naléhala Suzanne.

„Eugène Boudin mi otevřel oči. Najednou jsem viděl, najednou jsem pochopil, jak může vypadat malířství. Připadalo mi to, jako by se roztrhla opona. Začal jsem rozumět přírodě a milovat ji!“

Jak je možné, že Monet popsal slovy přesně to, co Blanche cítila jen před několika minutami, když poprvé vzala do ruky štětec?

2

Montgeron, září 1876

Blanche vyhlížela z okna svého pokoje na příjezdovou cestu a netrpělivě čekala na otce, který se měl dnes vrátit z Paříže. Konečně mu mohla podrobně vyprávět o posledních týdnech s Monetem. I když se jí po tatínkovi nesmírně stýskalo, dny ubíhaly rychleji než kdykoli předtím. Alespoň čas strávený po Monetově boku, protože hodiny ve škole se vlekly jako želva. Snažila se ho napodobit a vyzdobila si sešity kresbami. Bohužel si tím vysloužila pokárání od madam Cauderlierové, která jí zabavila skicu, na níž jí Blanche nakreslila tlustou bradavici na nose. Matka jí kvůli tomu uložila dva týdny domácího vězení a zakázala jí odpoledne doprovázet Moneta. Byla z toho nešťastná.

Ale drahá paní Hoschedéová, pokoušel se ji Monet uchlácholit. To jen dokládá, jak moc je Blanche talentovaná. Koneckonců madam Cauderlierová se poznala.

Table of Contents

ČÁST I

1

2